ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4585/23 Справа № 201/4781/22 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про усунення спадкоємців від спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в середині 2018 року вона познайомилася з ОСОБА_4 , а вже в січні 2019 року вони почали мешкати разом, проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу.

Впродовж 2019-2020 років вони придбавали спільне майно (сільськогосподарська техніка, квартира, земельні ділянки і інш.), потім 11 листопада 2020 року уклали і офіційно зареєстрували шлюб.

В січні 2021 року позивачка дізналася про тяжку хворобу чоловіка і здійснювала постійно догляд за ним, лікувала його, доглядала в лікарні після операції, але ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та після його смерті залишилася спадщина.

Позивач стверджувала, що відповідачі не спілкувалися з батьком, не цікавились його здоров`ям, не доглядали його, взагалі усунулися від догляду за хворим батьком, але після його смерті стали претендувати на спадщину і звернулися із заявами про це до нотаріуса.

На думку позивача, відповідачі повинні бути усунені від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, відповідачі ухилялися від надання батькові допомоги, тоді як їх батько потребував допомоги саме від своїх синів - відповідачів, а ті, в свою чергу, мали можливість надати допомогу, однак не вчиняли необхідних дій.

Всі викладені факти у своїй сукупності, на думку позивача, є підставою для усунення відповідачів від права на спадкування за законом після смерті їх батька, відповідно до статті 1224 ЦК України.

У зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на все майно та реалізувати своє спадкове право, вона змушена звернутися до суду з позовною заявою про усунення відповідачів від спадкування.

Крім того, позивач вказувала, що звернення до реєстратора та нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо.

Таким чином, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважала, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила суд ухвалити рішення, яким усунути відповідачів від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , третя особа - Друга Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про усунення спадкоємців від спадкування відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та після його смерті залишилася спадщина.

Також судом установлено, що відповідачі є синами ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України, обставин, що є його процесуальним обов`язком, а тому, оскільки відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачів від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , дійшов висновку про відмову в задоволені заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як передбачено ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частинами 1 та 2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що відповідачі мають бути усунені від права на спадкування, оскільки за життя свого батька, який тяжко хворів, ухилялися від надання йому будь-якої допомоги, а тому судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Згідно вимог ч.ч. 5,6 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Тлумачення ч.5 ст.1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Предметом доказування у даному випадку є як встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. При цьому, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Підставою для усунення спадкоємця від права на спадкування може бути лише наявність вказаних обставин у їх сукупності, а саме:

- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання,

- перебування спадкодавця в безпорадному стані,

- потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Так, під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим, ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У постановах Верховного Суду, зокрема, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження №61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій».

Водночас, КЦС ВС вказав, що безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, оскільки, пояснень позивача та показань свідків для цього недостатньо. Також суд повинен з`ясувати чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що по відношенню до ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_1 є дружиною, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є його рідними синами, тобто, в розумінні ст.1261 ЦК України, як позивач так і відповідачі віднесені до першої черги спадкування на спадщину відкриту на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 .

В передбачений законом строк, після смерті чоловіка позивачка, як спадкоємець першої черги, звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Відповідачі також звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори.

В уточненій позовній заяві позивач наголошувала на тому, що починаючи із середини 2018 року і по день смерті ОСОБА_4 ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_2 не спілкувалися з батьком та не відвідували його. За життя ОСОБА_4 неодноразово зазначав позивачу, що синам не має до нього жодної справи та вони лише чекають його смерті, щоб отримати у спадок майно, при цьому, жодної допомоги чи піклування він не отримував від синів. Після того, як позивач та її чоловік дізнались, що останній захворів на тяжку хворобу, та потребувались кошти на його лікування та цілодобовий догляд, відповідачі не приходили до свого батька до лікарні, не допомагали фінансово, не здійснювали догляд, також не приймали участі у організації поховання. Крім того, дітям померлого ОСОБА_4 навіть не було відомо, що у їх батька 11 листопада 2020 року було весілля і він мав дружину ОСОБА_1 , що в котре підтверджує ту обставину, що відповідачі ніяким чином не брали участі у житті свого батька ОСОБА_4 , а тим більше не здійснювали за ним догляду у період його тяжкої хвороби. На момент смерті ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані, не міг за собою доглядати, а Відповідачі свідомо ухилялися від надання спадкодавцю будь-якої допомоги, який цього потребував.

Натомість, відповідачі у свою чергу наполягали на тому, що вищевказане не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки все своє життя вони підтримували добрі та взаємні стосунки із батьком, для них він завжди був взірцем того, яким повинен бути справжній чоловік та батько; в сім?ї ОСОБА_5 завжди була тепла та дружня атмосфера. Такою її створив і підтримував всі роки батько, тому коли відповідачі дізналися про онкологічне захворювання батька, неможливо було просто полишити батька із його проблемою на самоті, адже останній завжди вчив їх ніколи не здаватися та не полишати «своїх». Останні місяці життя батька, розуміючи свій моральний обов`язок, оскільки відповідачі дуже любили свого батька, та він був дуже близькою їм людиною, сини всіляким чином допомагали йому побороти важке онкологічне захворювання, здійснювали догляд за батьком та піклування, підтримували його тривалими бесідами про майбутнє, витрачали значні кошти та час на допомогу в лікуванні батька. Водночас, відповідачі стверджували, що оскільки ОСОБА_4 вже був людиною похилого віку, мав онкологічне захворювання, а тому потребував допомоги по господарству, у зв`язку із чим синами було прийнято рішення знайти йому людину, яка буде поратися по господарству (гувернантку). На підставі чого, ОСОБА_1 почала проживати у будинку померлого та допомагати останньому, як помічниця по господарству. Так само, на час перебування ОСОБА_4 у лікарні, останній ні на хвилину не полишав свій бізнес, самостійно виконуючі всі поставлені цілі, а ОСОБА_2 намагався всіма силами допомогти батьку, щоб уся його праця та сили, покладені у бізнес, не були задарма втрачені, що в свою чергу спростовує доводи позивача щодо безпорадного стану померлого.

При цьому, твердження, викладені позивачем, не підтверджуються належними та допустимими доказами, які б підтверджували доводи позивача щодо умисного ухилення відповідачів від обов`язку надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, а також потреби спадкодавця в допомозі саме цих осіб.

Також позивачем не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідачі мали можливість, але умисно ухилялися від виконання обов`язку утримання спадкодавця.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивачки лише на покази свідків без надання будь-яких інших доказів ухилення з боку відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, відповідно до приписів ч.5 ст.1224 ЦК України, не можуть бути підставою для усунення від права на спадкування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №325/314/18 (провадження № 61-4100св19).

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, спадкоємцями якого є дружина ОСОБА_1 та сини ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , при цьому, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги про усунення від права спадкування тим, що її чоловік дуже хворів, потребував стороннього догляду та розраховував на допомогу синів, не довела належними, допустимими та достовірними доказами факт ухилення відповідачів від надання батькові допомоги при можливості надання такої, а тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, допитав свідків та надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова