СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13062/21

пр. № 2/759/135/23

13 листопада 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, створені відповідачами у квартирі АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до вказаної квартири, передачі ключів від квартири та зобов`язати не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що у 2004 році, вона продала свою квартиру на території Автономної республіки Крим та вирішила переїхати до м. Києва де проживав її син ОСОБА_7 зі своєю сімє`ю, оскільки їй було вже 67 років та вона потребувала сторонньої допомоги. Син запропонував придбати їй квартиру у м. Києві і добавив суму коштів що не вистачало для придбання квартири у м. Києві. Оскільки син був зайнятий вона звернулась за допомогою у придбанні квартири до свого онука ОСОБА_3 , який під час придбання квартири оформив договір купівлі продажу на своє ім`я та нічого їй не повідомив з цього приводу. Як їй стало відомо 19.10.2004 року було укладено договір купівлі продажу за яким її онук, придбав квартиру по АДРЕСА_2 , яку вона вважала своєю, проживала у ній з 2004 року, а після здійснення ремонту 31.03.2005 року зареєстровала постійне місце проживання у вказаній квартирі. Іншого житла у неї немає. У січні 2020 року у її сина ОСОБА_7 розпочався судовий процес розлучення з дружиною ОСОБА_4 . Після цього її онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 почали негативно ставитись до неї та повідомили, що її квартира зареєстрована не на неї. 03.12.2020 року до неї у квартиру приходив невідомий, який вказав, що він адвокат її онука ОСОБА_3 , та вимагав, щоб вона допустила його у квартиру однак, вона відмовила та викликала поліцію. Оскільки вона є особою похилого віку та інвалідом їй необхідно проходити періодично курс лікування. Під час її перебування на лікуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , її виселили з її ж квартири, яка лише формально оформлена на ОСОБА_3 , відповідачі змінили у дверях квартири дверні замки та не пускають її до квартири, в телефонній розмові ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 повідомили, що вони заперечують щоб вона проживала у вказаній квартирі, оскільки її син розлучився з ОСОБА_4 , а онук ОСОБА_3 не збирається продовжувати забезпечувати її житлом.

На сьогодні вона не маю постійного місця проживання та вимушена постійно перебувати у лікувальних або оздоровчих закладах, у зв`язку з чим звернулась до суду з вказаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2021 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (т. 1 а.с. 33).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року відкрито провадження у справі за розпочато підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 36).

25.10.2012 року в судовому засіданні протокольно залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 106-107).

23.12.2021 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_9 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову з огляду на наступне. У відповідність до договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 , який в судовому порядку недійсним (нікчемним) не визнаний, в судовому порядку жодним способом не оспорювався, є чинним. В договорі відсутні будь-які зобов`язання покупця квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 щодо передачі набутої ним квартири у власність/користування іншими особам, у тому числі ОСОБА_2 . Також в договорі відсутні будь-які вказівки на придбання даної квартири за грошові кошти інших осіб.

У відповідності до реєстраційного напису на право встановлювальному документі, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 19.10.2004 року реєстровий №12677 та зареєстроване Київським міському БТІ, запис в реєстровій книзі №д-720-191, реєстровий №6228 16.12.2004 року є чинним. 15.04.2021 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінської О.О. прийнято рішення №57651322 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 19.10.2004 року реєстр №12677. Таким чином, право власності набуте ОСОБА_3 в законний спосіб, позивач ОСОБА_2 відношення до придбання та набуття ОСОБА_3 прав власності немає.

Після придбання квартири АДРЕСА_1 в 2004 році, ОСОБА_3 провів в ній ремонт, придбав меблі, сантехніку, встановив інженерне обладнання (газова колонка, газова плита тощо). 31.03.2005 року ОСОБА_2 була зареєстрована в даній квартирі як член сім`ї власника, між нею та ОСОБА_3 договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались та проживала в ній до 11.02.2021 року, після чого в добровільному порядку, за допомогою свого сина покинула житлове приміщення.

В квітні 2021 року, достовірно знаючи, що ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до свого сина ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Я.М. 22.06.2021 року реєстр №683, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_2 з 22.06.2021 року втратила право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_3 не в змозі відповідати за пред`явленими ОСОБА_2 вимогами (є неналежним відповідачем).

Відповідач ОСОБА_4 ніколи не володіла та не мала права користування квартирою АДРЕСА_1 , а з жовтня 2019 року (коли чоловік відповідачки та син позивачки ОСОБА_7 покинув сім`ю) взагалі не спілкувалася з ОСОБА_2 (т.1 а.с. 140-145).

24.10.2022 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва визначено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 у новій редакції (т. 2 а.с. 20-21).

08.11.2022 року від представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вказувала, що 22.06.2021 року ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцем Я.М., у відповідність до якого ОСОБА_6 було придбано у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Після набуття права власності на спірну квартиру нею було виявлено, що у квартирі зареєстровані - ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , при цьому вказані особи у квартирі не проживають та не проживали станом на дату придбання спірної квартири. Позивач у справі не є членом сім`ї власника квартири, підстави для виникнення права користування житловим приміщенням між колишнім власником квартири та позивачем були невідомі. Поданий у справі позов порушує права відповідача ОСОБА_6 , як власника квартири на вільне розпорядження та користування спірним нерухомим майном, позивач не проживає у цій квартирі значний час. ОСОБА_6 набуваючи у власність квартиру не погоджувалась та не надавала згоду на проживання та користування набутою квартирою іншим особам, у тому числі членам сім`ї колишнього власника, або іншим особам, які проживали за згодою колишнього власника. Станом на дату подання позову відповідачі у квартирі не проживають, будь-які їхні речі у квартирі відсутні (т. 2 а.с. 74-78).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 26.04.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 96).

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та її представник не з`явились, направили до суду заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності, позовну заяву підтримують (т. 1 а.с. 248).

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засідання заперечувала проти позову. Зазначила, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року, яке набрало законної сили 25.05.2023 року, задоволено позов ОСОБА_6 та визнано ОСОБА_11 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні вказаною квартирою, шляхом виселення ОСОБА_11 , ОСОБА_2 із спірної квартири.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 19.10.2004 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 12677 (т. 1 а.с. 146).

Позивач у цій справі як член сім`ї відповідача набула право користування квартирою АДРЕСА_1 та була зареєстрована у спірній квартирі 31.03.2005 року (а.с.9).

22.06.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 12677 (т. 1 а.с. 146).

Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який є власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд.

Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право користування жилим приміщенням позивачем врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суду не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 чинили перешкоди позивачу у користуванні вказаною квартирою. Також не спростовані позивачем доводи представника відповідачів про місце її проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Як встановлено судом з 22.06.2021 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.06.2021, яка має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їй на праві власності майно.

Згідно акту № 182 про непроживання особи від 20.09.2021 року мешканці будинку за адресою: АДРЕСА_4 своїм підписом підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , які зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 фактично не проживають в даній квартирі (т. 2 а.с. 79).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 25.04.2023 року визнано ОСОБА_11 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні вказаною квартирою, шляхом виселення ОСОБА_11 , ОСОБА_2 із спірної квартири. Рішення набрало законної сили 25.05.2023 року.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право на повагу до житла відповідача ОСОБА_6 буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, як зазначалося вище, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, враховуючи вимоги позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування позивачем спірним житлом відповідає такій пропорційності, інтереси відповідача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси члена сім`ї колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 128, 141, 263-265, 279 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено 01.12.2023.

Суддя Ю.О. Твердохліб