КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7591/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду Києва від 09 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у справі № 752/9803/16-ц, стягнувши із відповідача на її користь на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивувала тим, що присуджені до стягнення з відповідача відповідно до рішення суду від 28 вересня 2016 року аліменти на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн на даний час є недостатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а рівень витрат на доньку постійно зростає з огляду на її повсякденні потреби. Відповідач є здоровою особою працездатного віку, працює в ІТ сфері, отримує достатній дохід, а тому має можливість сплачувати аліменти в частці від свого заробітку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Мельника М.А. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що матеріальне становище відповідача з часу покладення на нього в судовому порядку аліментних зобов`язань значно покращилося, тому є підстави для зміни способу стягнення аліментів. За клопотанням позивача суд першої інстанції витребував у податковому органі докази щодо задекларованих доходів відповідача, як підприємця, однак після надання відповідних документів суд самоусунувся від їх дослідження та не врахував під час ухвалення рішення, фактично ухилившись від з`ясування всіх обставин справи та безпідставно вказавши про недоведеність позовних вимог.

Позивач проаналізувала витребувану інформацію, яка свідчать не лише про зміну матеріального становища відповідача, а і про істотне його покращення у порівнянні з 2016 роком. Відповідач у ході розгляду справи подав заяву про припинення діяльності, як ФОП, проте це не свідчить про те, що зникли його мільйонні доходи, які повинні були враховуватися під час оцінки зміни майнового стану платника аліментів. Припинення підприємницької діяльності відповідача після подання позову у цій справі свідчить про намагання останнього мінімізувати свої доходи, оскільки аналогічне відбувалося у ході розгляду справи про визначення розміру аліментів у 2016 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами і витребуваним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального права.

Свої заперечення на апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він мав певні проекти в ІТ сфері, проте після їх виконання подальшої потреби в існуванні відкритої діяльності, як ФОП, не було, а у зв`язку з нестабільною економічною ситуацією в Україні через збройну агресію російської федерації його підприємницька діяльність була припинена і наміру здійснювати її в подальшому він не має. Витребувані і отримані в судовому порядку докази від податкового органу були дослідженні судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка, про що свідчить запис судового засідання. Суд пересвідчився, що на час розгляду даної справи його матеріальне становище не тільки не покращилося, а й погіршилося.

Відповідач зазначає, що під час розгляду справи пропонував позивачу збільшити розмір аліментів до 7 000,00 грн із щорічною індексацією, а також нести додаткові витрати на спільну дитину, однак вона не погодилась і не запропонувала суму, яка, на її думку, була б достатньою, для забезпечення духовного та фізичного розвитку дитини. При цьому, зазначаючи про збільшення розміру витрат на доньку, ОСОБА_1 не просила збільшити розмір аліментів, а подала необґрунтований позов щодо зміни способу їх стягнення.

Окрім того, ОСОБА_1 разом з дитиною з лютого 2022 року знаходиться на території Швейцарської конфедерації, а тому здійснити перевірку цільового використання аліментів неможливо. Позивач не повідомила його про виїзд з дочкою за кордон, а згодом в телефонному режимі вказала, що не планує повертатися до країни постійного перебування дитини - України. Наразі позивач не виконує рішення суду від 09 вересня 2021 року у справі № 752/8063/21 про встановлення графіку побачень батька з дитиною та чинить перешкоди у вихованні і спілкуванні з дочкою.

До та після відкриття апеляційного провадження у справі до суду апеляційної інстанції надійшли чотири клопотання представника позивача - адвоката Мельника М.А. про витребування доказів, а саме:

- у Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію та копії підтверджуючих документів про те, чи ОСОБА_2 у 2022 та 2023 роках здійснював виїзд за межі території України (якщо так, то коли, скільки разів та через який пункт пропуску і яка підстава для виїзду за межі території України в умовах загальної заборони виїзду в період воєнного стану) та прибував на територію України (якщо так, то коли і через який пункт пропуску);

- у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві інформацію та копії підтверджуючих документів про те, чи наявні (були наявними) ОСОБА_2 на праві власності транспортні засоби за період з 2016 року по даний час;

- у Головного управління ДПС у м. Києві інформацію та копії підтверджуючих документів щодо джерел та розмірів доходів ОСОБА_2 за період з ІVкварталу 2022 року по даний час;

- у ОСОБА_2 інформацію та копії підтверджуючих документів щодо: стану його матеріального становища на 11 серпня 2022 року та по даний час; наявності інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності на праві власності, володіння та/або користування майна та/або майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; користування за останні 3 роки наземним, повітряним, водним та/або морським транспортом (якщо так, то яким, на якому праві, кому це майно належало); наявності за останні три роки витрат, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна на суму, яка перевищує 20 000,00 грн (якщо так, то які саме і чим це підтверджується; яке джерело походження коштів для таких трат та чим це підтверджується); перебування за межами України протягом останніх трьох років (якщо так, то у який період, у яких країнах та містах, які витрати для цього понесено; яке джерело походження коштів для таких витрат та чим це підтверджується).

Згідно із частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними. Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування, або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи, судом не повинні прийматися.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи обставини даної справи, аргументацію апеляційної скарги та заперечення відзиву на неї, колегія суддів не вбачає правових підстав для витребування інформації та копій підтверджуючих документів, про які зазначає представник позивача, оскільки такі докази не стосуються предмету доказування під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а їх дослідження не є необхідним для правильного вирішення спору.

При цьому матеріалами справи не підтверджено, що такі клопотання про витребування доказів порушувалися в суді першої інстанції і представником позивача не наведено об`єктивних і поважних причин неподання таких клопотань у встановлений законом строк.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотань представника позивача - адвоката Мельника М.А. про витребування доказів у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що із 05 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року у справі № 760/9626/16-ц.

В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у справі № 752/9803/16-ц позов було задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн щомісячно. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Із довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 01 лютого 2022 року № 57186833/3 старшого державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві вбачається, що заборгованість за виконавчим листом № 752/9803/16-ц від 29 серпня 2018 року відсутня.

Суд встановив, що наявні у справі докази також свідчать про те, що обидві сторони добровільно несуть витрати на дитину, пов`язані в т.ч. з її навчанням.

Відповідно до листа Головного управління ДПС у м. Києві від 28 грудня 2022 року, отриманого на виконання ухвали суду про витребування доказів, ОСОБА_2 перебуває на обліку в ДПІ Голосіївського району ГУ ДПС у м. Києві, як фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності, в статусі припинено, але не знята з обліку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо зміни обставини щодо участі відповідача у вихованні та утриманні дитини з часу ухвалення рішення суду про встановлення аліментів у твердій грошовій сумі і не доведено погіршення її матеріального чи сімейного становища або покращення матеріального становища відповідача, які б поза розумним сумнівом свідчили про необхідність зміни способу раніше присуджених аліментів.

Твердження позивача про те, що відповідач отримує дохід від підприємницької діяльності та має змогу сплачувати аліменти у частці від заробітку суд відкинув, оскільки законодавець не пов`язує працездатність платника аліментів та його можливість сплачувати аліменти із підставами для зміни способу їх стягнення.

Суд не вбачав наявність достатніх обставин, які в силу закону можуть слугувати підставою для зміни розміру аліментів, а пред`явлення позову, на переконання суду, є бажанням позивача отримувати аліменти у більшому розмірі ніж встановлені судом у 2016 році, рішення якого позивачем не оскаржувалось. При цьому відповідач вказував на можливість збільшення розміру раніше присуджених аліментів, однак позивачем не пред`явлено вимог про збільшення розміру аліментів, а суд в силу вимог цивільно-процесуального закону позбавлений можливості вийти за їх межі.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Частина перша статті 192 СК України встановлює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Між тим право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на визначену законодавчу можливість змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).

Згідно із частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частина друга вказаної статті встановлює, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині першій статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, системний аналіз норм статей 181 - 184 СК України з врахуванням роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», дає підстави дійти висновку про те, що право на стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, і право вибору способу виконання обов`язку щодо утримування дитини належить виключно останньому.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просила змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення суду з відповідача на утримання спільної малолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн щомісячно, на стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) їх платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто здійснювати подальше стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дитини, проте суд першої інстанції, зазначаючи про те, що позивач фактично не погоджується із стягнутою сумою аліментів, належним чином не визначився зі змістом та підставою позовних вимог, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у зміні способу стягнення аліментів.

Колегія суддів відзначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII було внесено ряд змін до Сімейного кодексу України, зокрема, надано право позивачу у справах про стягнення аліментів самостійно обирати спосіб їх стягнення у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі, а також змінювати спосіб стягнення аліментів, визначений попереднім рішенням суду, за окремим позовом, незалежного від наявності у платника аліментів офіційного працевлаштування та отримання регулярного чи мінливого заробітку (доходу).

Указаний Закон набрав чинності ще 08 липня 2017 року, проте внесені ним зміни в Сімейний кодекс України не були враховані судом першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на їх стягнення у частці від заробітку (доходу) платника аліментів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив та неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову з мотивів того, що наведені позивачем обставини не є підставою для зміни способу стягнутих аліментів в розумінні положень статей 181, 192 СК України.

При цьому суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили (абзац 4 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 2 481,00 грн.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду Києва від 09 лютого 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментівзадовольнити.

Змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року у справі № 752/9803/16-ц у вигляді стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27 червня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня набрання цим судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 2 481,00 грн за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній