Номер провадження 2/754/1394/23
Справа №757/912/20-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14 листопада 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді: Сенюти В.О.

при секретарі: Солонюк К.Г.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Подану позовну заяву мотивує тим, що 12.03.2015 між сторонами укладено договір позики, за умовами вказаного договору відповідач взяв у позивача в борг 635470 ,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 12.12.2015, а також взяв на себе зобов`язання щоквартально протягом строку дії договору сплачувати 1,5% відсотки від суми основного боргу. На підтвердження отримання відповідачем грошових коштів та обов`язку повернути грошові кошти позивачу, 21.12.2016 ОСОБА_4 склав розписку. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 14850933,90 грн., суму нарахованих відсотків - 4099752,18 грн. Крім того, враховуючи, що відповідач не повернув борг, то він повинен понести відповідальність за порушення грошового зобов`язання, сплативши 3% річних від простроченої суми, що складає 2161935,80 грн. за період з 13.12.2015 по 01.10.2019.

01.10.2020 заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 12.03.2015 в сумі 21112621,88 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.04.2021 відмовлено позивачу у прийнятті додаткового рішення у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.08.2022 скасовано заочне рішення Печерського районного суду міста Києва, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15.08.2022 справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики передано за територіальною підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2022 цивільну справу № 757/912/20 визначено головуючому судді Сенюті В.О.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.09.2022 прийнято справу до свого провадження, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Письмові матеріали справи містять відзив представника відповідача на позовну заяву, відповідно до якого - просить у задоволені позову відмовити. Посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом. Розписка від 21.12.2016 не стосується спірного договору позики, оскільки вказано про грошові кошти, отримані відповідачем 14.09.2009 та іншої суми ніж у договорі позики від 2015 року, а відтак не може бути підставою для поновлення пропущених строків. Копії розписок від 2009, 2010 років надані позивачем не стосуються договору позики, укладеного між сторонами у 2015 році. Нарахування відсотків за користування позикою у період з 01.04.2015 по 01.10.2019 не відповідає чинному законодавству.

Представник позивача - адвокат Грибова І.В. подала відповідь на відзив, відповідно до якого просила задовольнити позовні вимоги у розмірі сум вказаних у розписці від 21.12.2016 та трьох відсотків річних. Представник позивача вказала, що 14.09.2009 відповідачем, відповідно до договору позики, від позивача отримано 200000 доларів США, що еквівалентно 1700000,00 грн., вказане зафіксоване у договорі від 14.09.2009. Повернення боргу сторони визначили 15.03.2010, в подальшому - 15.09.2010. Проте відповідач борг не повернув. На вимогу позивача, відповідач склав розписку 21.12.2016. У розписці ОСОБА_4 підтвердив, що ним взято у ОСОБА_3 кошти у розмірі 1700000,00 грн., що еквівалентно 200000 доларів США 14.09.2009. Також відповідач у розписці вказав, що відсотки за користування 200000 доларів США за період з 14.09.2009 по 12.02.2017 становлять 673580 доларів США. Згідно розписки ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання повернути вказану суму до 12.02.2017. Таким чином, відповідач, склавши розписку 21.12.2016 визнав свій борг у сумі 673580 доларів США. Крім того, відповідач власним підписом вказав про необхідність повернення 826110,30 доларів США та 108549,40 Євро. Враховуючи положення ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити 3 % річних за період з 13.12.2015 по 01.10.2019 у сумі 2161935,80 грн. Пропуск строку позовної давності заперечує.

В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, а також на відсутність доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. При цьому представник відповідача вказала, що ОСОБА_4 брав у позивача грошові кошти у позику, проте всі свої зобов`язання перед нею ним виконано у повному обсязі.

Вислухавши вступне слово представників сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зміст положення ст. 89 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20.12.2019 позивач подала позовну заяву до Печерського районного суду міста Києва, про що свідчить штемпель поштового відділення на конверті, 11.01.2020 позовна заява зареєстрована в суді.

12.03.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики (а.с.6). Відповідно до п. 1 договору, ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 635470,00 доларів США.

Згідно п. 2 договору позики, сторони обумовили повернення грошових коштів одноразово у повному обсязі 12.12.2015 із можливістю пролонгації дії договору за згодою сторін.

Відповідно до п. 3 договору позики від 12.03.2015 протягом всієї дії вказаного договору щоквартально ОСОБА_4 зобов`язався виплачувати ОСОБА_3 суму рівну 1,5 % від суми основного боргу, що становить 85788,45 доларів США.

Письмові матеріали справи містять також договір від 12.09.2015 (а.с.7), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно якого відповідач отримав суму у розмірі 2340884,00 грн., що еквівалентно 93635,36 Євро.

Згідно п. 2 договору позики, сторони обумовили повернення грошових коштів одноразово у повному обсязі 12.12.2015 із можливістю пролонгації дії договору за згодою сторін.

Відповідно до п. 3 договору позики від 12.09.2015 протягом всієї дії вказаного договору щоквартально ОСОБА_4 зобов`язався виплачувати ОСОБА_3 суму рівну 1,5 % від суми основного боргу, що становить 4213,60 Євро, а також передбачено штраф у розмірі 0,1 % від суми боргу, за кожен день прострочення.

12.03.2015 укладено договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.10), відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у сумі 86493,68 Євро, строком до 12.12.2015, з можливістю пролонгації дії договору до 12.02.2016 за спільною згодою сторін. Розмір відсотків за 2 місяці становить 2594,80 євро. За користування коштами передбачено сплата 1,5 % від основної суми боргу. Вказана сума становить 11676,68 Євро.

Крім того, письмові матеріали справи містять розписку (а.с.12), відповідно до якої ОСОБА_4 підтвердив, що взяв у позику у ОСОБА_3 10000,00 доларів США строком на 3 місяці до 01.07.2010 із сплатою 6 % за три місяці (проценти складають 600 доларів США).

12.09.2009 ОСОБА_4 склав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_3 передоплату у розмірі 5000,00 доларів США для початку проектних робіт (а.с.13).

15.09.2009 ОСОБА_4 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_3 173000 доларів США строком на 6 місяців під 24 % річних (а.с.14).

21.12.2016 складена розписка, відповідно до змісту якої ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 суму у розмірі 1700000,00 грн., що еквівалентно 200000,00 доларів США, за період з 14.09.2009 по 12.02.2017 відсотки склали 673580,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 12.02.2017 (а.с.15).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Враховуючи вище викладене та зміст позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що у відповідача виник обов`язок повернути позивачу - позикодавцю грошові кошти за договорами позики від 12.03.2015 та розписки від 21.12.2016 (а.с.15) відповідно до статті 1049 ЦК України.

Разом з тим, представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову, посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положення статті 257 ЦК України передбачає строк загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. А час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Але переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності - такий висновок, зроблений КЦС ВС у справі № 686/23170/19.

Згідно договору позики від 12.03.2015 (а.с. 6), сторони обумовили повернення грошових коштів у повному обсязі у строк до 12.12.2015.

Позовна заява направлена до суду 20.12.2019 про що свідчить поштова відмітка на конверті (а.с.16).

Таким чином, суд приходить до висновку, що загальний строк позовної давності за договором від 12.03.2015 року (а.с.6) із строком повернення до 12.12.2015 сплив 12.12.2018.

Зміст договору від 12.03.2015 (а.с.10) містить зобов`язання відповідача щодо повернення грошових коштів одноразово у повному обсязі 12.12.2015 із можливістю пролонгації дії договору до 12.02.2016.

Враховуючи дату направлення позовної заяви позивачем до суду 20.12.2019, загальний строк позовної давності сплив 12.02.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд звертає увагу на посилання позивача у позовній заяві на розписку від 21.12.2016, складену відповідачем (а.с.15).

Відповідно до змісту вказаної розписки, відповідач ОСОБА_4 вказав про отримання ним від ОСОБА_5 суми коштів у розмірі 1700000,00 грн., що 14.09.2009 в еквіваленті дорівнює 200000 доларів США. В період з 14.09.2009 по 12.02.2017 відсотки склали 673580,00 доларів США. ОСОБА_4 зобов`язується повернути вказані суми у розписці до 12.02.2017.

Отже, враховуючи строки звернення позивача із позовною заявою до суду 20.12.2019 та визначений сторонами у розписці строк повернення грошових коштів, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо вказаної розписки не сплив.

Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за розпискою від 21.12.2016 року становить 1700000,00 грн. сума основного боргу та 673580,00 доларів США. сума боргу за відсотками, розмір яких сторони визначили добровільно.

Таким чином, сума боргу відповідача за розпискою від 21.12.2016 становить 26056652,8 грн. (1700000,00 грн. + 24356652,8 грн. (36,16 грн. за один долар США за офіційним курсом НБУ. - 673580*36,16=24356652,8 грн.)

Проте, позивач у позовній заяві за власною волею, добровільно визначила, що борг відповідача перед нею складає саме 14850933,90 грн.

Таким чином, враховуючи вище викладене у позовній заяві та зміст ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача становить 14850933,90 грн., яку позивач добровільно, за власною волею визначила у позовній заяві.

Положення статті 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Так, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що борг відповідача становить 14850933,90 грн., який ним не повернуто, а відтак наявні підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача 3 % річних за період з 13.02.2017 по 20.12.2019, що становить 1270670,32 грн.

Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави, оскільки позивач при подачі позовної заяви про стягнення боргу за договором позики звільнена від його сплати на підставі ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 256, 1046-1047, 1049 ЦК України, 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу 14 850 933,90 грн. та 3 % річних у сумі 1 270 670,32 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 9605,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено: 08.12.2023

Суддя В.О. Сенюта