Справа № 466/2714/23 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1936/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

у березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив розірвати шлюб зареєстрований ним з ОСОБА_2 .

Позов мотивована тим, що 29 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що зроблено відповідний актовий запис №1498. Від даного шлюбу у сторін народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у позивача з відповідачем не склалося, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, мають різні погляди на життя, фактично сім`я припинила своє існування, понад три роки проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Примирення та збереження шлюбу вважає неможливим.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 29 липня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що зроблено актовий запис № 1498.

В липні 2023 року ОСОБА_2 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2023 року скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що подаючи заяву до суду першої інстанції про розгляд справи без участі відповідача, в якій вказано, що вона не заперечує проти розірвання шлюбу, відповідач позову не визнавала, як і не визнавала окремих обставин позову. Ухвалюючи рішення, суд не встановив за допомогою належних та допустимих доказів, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, не уникнув формалізму при вирішення позову, не з`ясував дійсні причини розірвання шлюбу. Судом не вирішувалось питання щодо надання строку для примирення подружжя, попри наявність малолітньої дитини, а також щодо визначення місця проживання дитини, розмір та порядок виплати коштів на утримання дитини, та чи вплине розірвання шлюбу на інтереси їхнього спільного сина. Останнє пов`язане з тим, що після ухвалення оскаржуваного рішення, позивач неодноразового звертався до відповідача із вимогою залишити разом із сином квартиру, де вони проживають. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони окремо проживають понад три роки, припинили вести спільне господарство. Відтак, висновки суду щодо цих обставин, які суд визнав встановленими, недоведені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб може бути припинено внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

У частині першій статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

При цьому, заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №761/33261/16-ц викладено такий висновок щодо застосування статті 111 СК України:

«Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».

Згідно з частиною другою статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, оскільки сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, а шлюб існує формально, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, та розірвання шлюбу.

Під час апеляційного розгляду не встановлено, що суд першої інстанції при вирішенні справи допустив формалізм, адже повно та всебічно з`ясував обставини, які входять до предмета доказування у справі, зокрема встановив підстави для розірвання шлюбу, укладеного між сторонами.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання строку для примирення, колегія суддів такі відхиляє, адже за обставинами справи, яка переглядається, сторони про таке примирення не просили, протягом розгляду справи судом першої інстанції, та під час апеляційного розгляду не примирились, а суд першої інстанції в силу своїх дискреційних функцій у цьому питання не убачав підстав для надання такого строку.

Оскільки в межах цієї справи, одночасно з позовом про розірвання шлюбу не заявлені вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін, про її утримання, доводи апеляційної скарги щодо невирішення цих питань в оскаржуваному рішенні, колегія суддів вважає юридично неспроможними.

Також судом не встановлено, що розірвання шлюбу буде суперечити інтересах малолітньої дитини сторін.

Щодо часу фактичного припинення шлюбу та ведення спільного господарства, то аналіз змісту оскаржуваного рішення не свідчить, що ці обставини судом встановлені саме в мотивувальній частині рішення, та з огляду на їх невизнання відповідачем, можуть бути спростовані останнім в загальному порядку, під час розгляду інших справ за участю сторін.

Відтак, відповідні доводі апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Оскільки доводи апеляційної скарги в частині відсутності підстав для задоволення позову вірних висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме те, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич