Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2023 Справа №607/6953/19

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

представника позивача, адвокатки Бачинської Н. О.,

представника відповідача, адвоката Сивака Т. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було надано ОСОБА_2 позику, а саме грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США з умовою повернення позивачу даної суми до 31 грудня 2018 року. Відповідач свої зобов`язання з приводу повернення позиченої ним грошової суми, вказаної в борговій розписці, у зазначені строки не виконав, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 22 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики, згідно розписки від 15 жовтня 2018 року, в розмірі 10 000 (десять тисяч) дол. США та судовий збір в розмірі 2 698 (дві тисячі шістсот дев`яносто вісім) грн. 00 коп.

24 липня 2023 року ОСОБА_2 через свого представника, адвоката Сивака Т. М. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, у якій просив скасувати заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року у справі №607/6953/19.

Ухвалою судді від 26 липня 2023 року прийнято заяву ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою суду від 30 серпня 2023 року заяву адвоката Сивака Т. М., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики скасовано. Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

13 вересня 2023 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий адвокатом Сиваком Т. М. в інтересах ОСОБА_2 в обґрунтування відзиву зазначено, що у позовній заяві позивач зазначає, що 15 жовтня 2018 року ним було надано відповідачу позику, а саме грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США з умовою повернення ОСОБА_1 даної суми до 31 грудня 2018 року. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов`язання з приводу повернення позиченої ним грошової суми вказаної в борговій розписці не виконав, просить стягнути на користь ОСОБА_1 вищезазначені кошти. Однак, вищезазначене твердження не відповідає дійсності з огляду на наступне.

3 19 вересня 2018 року по 02 листопада 2018 року відповідач працював у ФОП ОСОБА_1 водієм. 12 жовтня 2018 року о 09 год. 10 хв. в с. Ужинець Млинівського району Відповідач, керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», власником якого був ОСОБА_1 , із сторони м. Дубно в напрямку м. Луцьк на перехресті доріг смт. Млинів м. Рівне м. Луцьк м. Дубно скоїв зіткнення із автомобілем «CITROEN JUMPER». Під час ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Через три дні після даного ДТП, 15 жовтня 2018 року, без будьяких обґрунтувань суми, відповідних висновків та експертиз, інформації щодо відшкодування збитків страховою компанією позивач змусив відповідача написати йому розписку про зобов`язання повернути 10 тисяч доларів США за пошкоджений в ДТП автомобіль.

ОСОБА_2 , перебуваючи з ОСОБА_1 у трудових відносинах, під впливом важкої обставини ДТП та його наслідків, обману, морального тиску та стресу щодо звільнення з роботи написав позивачу розписку про повернення боргу.

Розписка від 15 жовтня 2018 року не містить жодних відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 15 жовтня 2018 року або у будьякий інший день.

При цьому ОСОБА_1 не надано суду жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів ОСОБА_2 .

Таким чином, твердження позивача, що між ним та відповідачем було укладено договір позики не відповідає дійсності, адже ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_1 жодних коштів, розписка не містить відомостей про отримання коштів, вона складена під впливом важкої обставини ДТП та його наслідків, морального тиску, страху щодо звільнення з роботи та залишення без засобів існування, яку відповідач надав як гарантію добровільного відшкодування збитків за пошкоджений ним у ДТП автомобіль.

Також вказана розписка, написана ОСОБА_2 лише через 3 дні після ДТП, в той час, коли він перебував в стресовому стані внаслідок важкої обставини, яка з ним трапилася і не написання розписки про повернення боргу за пошкоджений автомобіль загрожувало йому звільненням з роботи та залишення без засобів існування.

Отож, між позивачем та відповідачем ніколи не було правовідносин позики, а насправді були зовсім інші правовідносини, пов`язанні з відшкодуванням збитків за пошкоджений автомобіль, які регулюються іншими нормами чинного законодавства.

20 вересня 2023 року представником позивача, адвокаткою Бачинською Н. О. подано суду відповідь на відзив на позовну заяву. У цій заяві по суті вказано, що стосується посилання відповідача на матеріали, які свідчать про трудові відносини між сторонами та ДТП за участі відповідача, то дійсно, ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ОСОБА_1 , й після порушень ПДР з боку відповідача, що призвело до ДТП, ці відносини були припиненими, однак вони не стосуються позикових зобов`язань, які виникли між сторонами.

Відповідач не надає суду жодних доказів, які б свідчили про факт змушування його до написання розписки, не вчиняв жодних дій, пов`язаних із оспорюванням, не звертався із заявою у відповідні органи з приводу «змушування» його в написанні розписки, і т. п. В даній ситуації наявний факт укладеного правочину, а саме договору позики на підтвердження чого була написана боргова розписка від 15 жовтня 2018 року, про яку позичальник ОСОБА_2 знав, і не вчиняв жодних дій на її спростування.

Більше того, зі змісту розписки випливає, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 10 000 доларів США. При цьому, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зокрема, зі змісту розписки від 15 жовтня 2018 року, чітко прослідковується власноручно написана розписка ОСОБА_2 із зазначенням його місця проживання та паспортних даних, підтвердження факту повернення боргу ОСОБА_1 в розмірі 10 000 доларів США, що свідчить про отримання та реальну передачу грошових коштів позикодавцем позичальнику, а також чіткі строки виконання зобов`язання стосовно повернення позичених грошових коштів (до 31 грудня 2018 року).

Отже, боргова розписка від 15 жовтня 2018 року є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладеного договору, а й факту передачі грошової суми Відповідачу.

Піл час розгляду цієї справи, відповідач ОСОБА_2 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 15 жовтня 2018 року та не вчиняв жодних дій для визнання і недійсною. Доводи відповідача про те, що договір позики, на підтвердження чого була написана розписка від 15 жовтня 2023 року є безгрошовим не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтверджені жодними засобами доказування.

26 вересня 2023 року судом зареєстровано заперечення, подане представником відповідача, адвокатом Сиваком Т. М., у якому він пояснив, що у відповіді на відзив представник позивача стверджує, що зі змісту розписки випливає, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 10 000,00 доларів США. При цьому, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З таким твердженням відповідач не погоджується оскільки розписка від 15 жовтня 2018 року не містить жодних відомостей щодо отримання ним від позивача грошових коштів у позику та не підтверджує факт передачі коштів 15 жовтня 2018 року або у будьякий інший день.

Вищезазначена розписка надана відповідачем ОСОБА_1 про зобов`язання повернути 10 тисяч доларів США за пошкоджений в ДТП автомобіль.

При цьому, позивач не міг позичити гроші ОСОБА_2 відразу як він пошкодив його автомобіль.

Таким чином, твердження представника позивача, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики не відповідає дійсності.

Також, представник позивача, у відзиві посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16ц згідно з якою «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому, не враховує правові висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 у справі № 369/3340/16ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16ц (провадження № 14465цс18) та у Постанові Верховного суду 08 жовтня 2020 року у справі №194/1126/18 згідно з якими:

- факт отримання коштів у борг підтверджує не будьяка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки;

- досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки;

- зміст розписки повинен містити відомості про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів.

Зміст розписки від 15 жовтня 2018 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів, а будь яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики та передачу коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 до суду не надано. Справжня правова природа правовідносин сторін не пов`язана з позикою.

З огляду на викладене, між позивачем та відповідачем ніколи не було правовідносин позики, а відтак норми законодавства, що регулюють правовідносини позики і про які зазначено представником позивача у відповіді на відзив не можуть бути застосовані до правовідносин, пов`язаних з відшкодуванням збитків за пошкоджений автомобіль.

Представник позивача, адвокатка Бачинська Н. О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Сивак Т. М. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у заявах по суті, просив відмовити у задоволенні позову.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що ОСОБА_2 є його другом, сусідом, колишнім однокласником. ОСОБА_1 його керівник. У жовтні 2018 року ОСОБА_2 потрапив у ДТП, він працював водієм у хімчистці Перфетто. Після ДТП свідок, на прохання ОСОБА_2 , возив його на фірму, ОСОБА_1 сказав написати йому розписку, щоб у разі чого мати страховку, що ОСОБА_2 поверне йому кошти за автомобіль. Свідок з ОСОБА_2 не ходив, залишився в автомобілі, а коли той повернувся, то повідомив, що розписку написав, але трудову книжку йому не повернули. ОСОБА_2 працював водієм хімчистки Перфетто офіційно, офіс знаходився біля фабрики «Нова» у м. Тернополі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона є дружиною ОСОБА_2 , ОСОБА_1 особисто не знає. У 2018 році близько обіду, через декілька днів після ДТП, зателефонував ОСОБА_1 і сказав, щоб ОСОБА_6 приїхав забрати трудову книжку і написати розписку, що це буде гарантією, що він відшкодує збитки щодо автомобіля, який потрапив у ДТП. Свідок чула розмову, бо попросила ОСОБА_6 включити гучномовець на телефоні.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, покази свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Згідно розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, 15 жовтня 2018 року ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , зобов`язався повернути борг в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 з терміном 31 грудня 2018 року (а. с. 29).

01 лютого 2019 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 претензію щодо повернення грошових коштів згідно розписки від 15 жовтня 2018 року, в якій просив повернути грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США. Дана претензія отримана 04 лютого 2019 року ОСОБА_2 особисто, про що він розписався на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак, як з`ясовано в судовому засіданні, кошти відповідачем повернуті не були.

Як вбачається із копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 працював у ФОП ОСОБА_1 водієм з 19 вересня 2018 року до 02 листопада 2018 року.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/22912/18 віл 21 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень в дохід держави.Також постановою встановлено, що 12 жовтня 2018 року о 09 год. 10 хв. в с. Ужинець Млинівського району ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_3 , із сторони м. Дубно в напрямку м. Луцьк на перехресті доріг смт. Млинів м. Рівне м. Луцьк м. Дубно, при виконанні обгону не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення із автомобілем «CITROEN JUMPER» д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_7 , який рухався попутно і повертав ліворуч в напрямку смт. Млинів. Під час ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 14.6 ПДР України.

Також згідно схеми ДТП, яка сталася 12 жовтня 2018 року о 09 год. 10 хв. за участю транспортних засобів «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_3 та «CITROEN JUMPER» д.н.з. НОМЕР_4 , автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_3 , належить ОСОБА_1 .

За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14 липня 2021 року зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61967цс15.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отож, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будьяка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16ц, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19).

Так, 15 жовтня 2018 року ОСОБА_2 склав документ під назвою «Розписка», у якому вказав, що він зобов`язується повернути борг в розмірі 10 000 доларів США ОСОБА_1 до 31 грудня 2018 року.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Змістом розписки від 15 жовтня 2018 року не підтверджується факт укладення між сторонами виниклого спору договору позики, оскільки не підтверджується факт передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_8 коштів у борг і відповідно виникнення у відповідача обов`язку з їх повернення, тобто існування між сторонами правовідносин за договором позики.

Представник відповідача, адвокат Сивак Т. М. в судовому засіданні заперечував факт отримання коштів ОСОБА_8 від позивача, зазначивши, що розписка була написана ним як гарантія відшкодування шкоди завданої належному ОСОБА_1 автомобілю, який потрапив в ДТП під керуванням відповідача.

Згідно схеми ДТП, яка сталася 12 жовтня 2018 року о 09 год. 10 хв. за участю транспортних засобів «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_3 , та «CITROEN JUMPER», д.н.з. НОМЕР_4 , автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_3 , належить ОСОБА_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки також підтвердили факт ДТП за участю ОСОБА_2 на автомобілі, належному ОСОБА_1 , що в судовому засіданні не заперечувала і представник позивача, адвокатка Бачинська Н. О.

Отож, досліджуючи правову природу та обставини, за яких було написано розписку 15 жовтня 2018 року, судом встановлено, що 12 жовтня 2018 року сталася ДТП із вини ОСОБА_2 , який керував належним ОСОБА_1 автомобілем. На той час відповідач перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , працював водієм. 15 жовтня 2018 року ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг в розмірі 10 000 доларів США ОСОБА_1 , з терміном 31 грудня 2018 року.

За таких обставин, правова природа дослідженої у справі розписки не свідчить про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем у відповідності до ст. 1046 ЦК України, оскільки не підтверджує факту отримання коштів в розмірі 10 000 доларів США ОСОБА_2 від ОСОБА_1 . Встановлений судом зміст правовідносин між сторонами виниклого спору вказує на те, що зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу має інший характер та слугувало гарантією відшкодування ОСОБА_2 шкоди, завдано майну позивача внаслідок ДТП.

Інших доказів, окрім розписки, на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики, зокрема, підтвердження того, що ОСОБА_2 повертав борг ОСОБА_1 частинами, позивач суду не надав. Також стороною позивача не спростовано доводів відповідача про справжню природу розписки, як боргового документу, оскільки незрозуміло з яких причин особа, яка перебуваючи з позивачем у трудових відносинах короткий період, пошкодивши його майно, могла отримати у позику 10 000 доларів США.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі -Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд доходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами не пов`язані з договором позики, мають іншу природу, а тому відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у повному обсязі.

Що стосується розподілу судових витрат, то вони відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 212, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 21 листопада 2023 року.

Головуючий-суддя О.Герчаківська