ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/1145/20 Номер провадження 22-ц/814/1584/23Головуючий у 1-й інстанції Янцовська Т.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30.12.2008 року.

За час шлюбу у сторін народилося троє дітей, два сина ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 2014 року народження та донька ОСОБА_6 , 2017 року народження. Останнім часом стосунки між сторонами погіршилися, у зв`язку з чим відповідач подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу.

На даний час подання позову позивач не працювала, перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною та отримувала державні виплати у розмірі 860,00 гривень та допомогу в розмірі 1700,00 гривень щомісячно, як багатодітна мати на утримання дітей.

Відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дітей різними сумами, чого не вистачає на утримання трьох малолітніх дітей. В період перебування у шлюбі за спільні грошові кошти сторонами була придбана трикімнатна квартира, загальною площею 67,6 кв. м., житловою площею 39,9 кв. м., за вищезазначеною адресою. Позивачка постійно працювала з 1994 р., з 2000 р. у ДП «Києво-Святошинський УЄГГ», в подальшому у РВУ «КИІВАВТОГАЗ» філії «Укравтогаз» на посаді завідуючого складом, майстром з ремонту устаткування, секретаря-друкарки, і на спільні грошові кошти сторони придбали вищевказану квартиру, яка належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності.

18.03.2020 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позов не визнає, та пояснив, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить особисто йому та не є спільною власністю подружжя, оскільки набута ними разом з позивачкою не була. У січні 2007 р. відповідач зайняв ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 200000 гривень за договором позики, ще до укладання шлюбу з позивачкою, строком до жовтня 2008 р. 28.09.2010 р. ОСОБА_7 повернув відповідачу грошові кошти у розмірі 200000 гривень, після чого відповідач придбав у нього спірну квартиру за 170000 гривень. Спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з позивачкою, проте за кошти, які належали відповідачу особисто. Позивачка після переїзду до м. Харкова не працювала, ніякого доходу не мала, родину утримував виключно відповідач. Після народження дітей, позивачка почала недоцільно витрачати весь сімейний бюджет, у зв`язку з чим відносини між сторонами погіршилися. В липні 2019 р. позивачка вивезла майже все майно з квартири, забрала особисті документи відповідача, забрала дітей та виїхала проживати у м. Боярку Київської області. З липня 2019 р. відповідач надсилає позивачці грошові кошти на утримання дітей у розмірі 6000 гривень на місяць.

11.02.2021 р. позивачкою подано відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що доводи, викладені у відзиві відповідача безпідставні та свідчать про те, що він намагається позбавити її майна, яке на законних підставах належить їй на праві спільної сумісної власності, а також враховуючи те, що їх спільні малолітні діти проживають з позивачкою, то тим самим, позбавити і дітей права користування майном. На момент купівлі спірної квартири позивачка працювала в «Київавтогаз» на посаді завідуючої складом та грошові кошти, які вона заробляла, витрачалися на придбання квартири. Після того як позивачка звільнилася з роботи, вони з відповідачем мали бізнес, який був оформлений на відповідача, це було перевезення соків та солодкої води, позивачка вела бухгалтерію та допомогла в роботі. Квартиру з відповідачем вони придбали у його знайомого ОСОБА_7 , після чого почали ремонт за кошти ,які в них були та кошти, що давали батьки позивачки. Останнім часом стосунки між сторонами погіршилися, але для того, щоб сварки не впливали негативно на дітей, позивачка разом з дітьми виїхала проживати до своїх батьків, забравши необхідні речі, які вкрай потрібні для потреб маленьких дітей. Стосовно сплати аліментів на дітей, то відповідач не платить регулярно їх у розмірі, необхідному для матеріального забезпечення та розвитку трьох спільних дітей, про що була подана окрема позовна заява до суду.

09.04.2020 р. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, які ухвалою суду від 10.04.2020 р. повернені без розгляду, оскільки були подані без додержання вимог ч.1 ст. 183 ЦПК України.

18.03.2020 р. відповідачем подано заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про продовження строку на подання зустрічного позову, які ухвалою суду від 19.03.2020 р. залишені без задоволення.

На підставі ст.182ЦПК України 15.04.2020 р. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що не позбавляє дітей права користування майном, оскільки їх спільні діти зареєстровані в спірній квартирі та мають право користування житловим приміщенням. Саме позивачка позбавила дітей права на спілкування з батьком, оскільки відповідач не має можливості їздити у м. Боярка Київської області, куди позивачка відвезла дітей та мешкає там з ними з липня 2019 р. Якщо позивачка зазначає, що вона працювала в «Київавтогаз» завідуючою складу на момент придбання квартири, проте «Київавтогаз» розташований у м. Києві, не зрозуміло, як вона могла приймати участь грошовими коштами у придбанні квартири, якщо повинна була мешкати у м. Києві. Сумісний бізнес відповідач та позивач не мали. Власний бізнес відповідач має з січня 2008 року, на той час вони з позивачкою навіть не були знайомі. Позивачка ніколи в роботі не допомогла відповідачу, оскільки він свою діяльність здійснює самостійно та позивачка ніколи не займалася бухгалтерією відповідача, оскільки вона не є бухгалтером за фахом. Спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 28.09.2010 р. у ОСОБА_7 за 170000 гривень, які належали відповідачу особисто, а саме які він отримав до укладення договору купівлі-продажу. Решта грошових коштів у розмірі 30000 гривень відповідач витратив на ремонт спірної квартири. Позивачка участі у придбанні спірної квартири не приймала, ніякого самостійного доходу не мала, вільних грошових коштів у неї також ніколи не було.

15.04.2020 р., 20.04.2020 р. відповідачем подано зустрічну позовну заяву, ухвалами суду від 16.04.2020 р., 29.04.2020 р. відмовлено у прийнятті зустрічного позову.

04.11.2020 р. відповідачем подано клопотання про зупинення провадження по справі, яке ухвалою суду від 05.11.2020 р. було задоволено та зупинено провадження у справі до розгляду Червонозаводським районним судом м. Харкова справи № 646/6198/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою власністю та стягнення суми за грошовим зобов`язанням.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29.12.2020 р. ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.11.2020 р. скасовано, справу направлено до суду для подальшого розгляду.

15.01.2021 р. представником відповідача адвокатом Бондаренко Т.О. подано клопотання про об`єднання справ в одне провадження, в задоволенні якого ухвалою суду від 21.01.2021 р. відмовлено.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 895,46 гривень.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим. Мало місце неповне встановлення обставин , які мають значення для справи , внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів , неправильного їх дослідження та оцінки, неподання доказів з поважних причин. Мають місце порушення норм процесуального права , які потягли за собою ухвалення неправосудного рішення , та порушення норм матеріального права.

Апелянт стверджує, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, а належить йому особисто, так як придбана ним за 170 000 грн., які були його особистими коштами, отриманими ним за укладеним до шлюбу договором позики.

Скаржник посилається на постанову Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15 та постанову Верховного Суду України від 25.11.2015 року у справі №6-2333цс15 , які містять наступну правову позицію « Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу , але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна . Застосовуючи цю норму (ст.60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу , але й той факт , що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Апелянт просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 лютого 2021 року, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

У травні 2021 року від представника ОСОБА_8 , адвоката Найдьонової О.Г. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання просила рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 лютого 2021 року залишити без змін , а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 30 грудня 2008 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2812. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.06.2020 р. шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.07.2020 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей у розмірі 1500 гривень щомісячно на кожного до повноліття кожного із дітей.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.09.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрованого в реєстрі № 2366, ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_2 житлову квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 40.2 кв. м., загальною площею 67.4 кв. м.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.12.2019 р. право приватної власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 ..

З трудової книжки позивачки убачається, що вона перебувала у трудових відносинах з РВУ «Київавтогаз» з 02.01.2007 р., звільнилась 04.01.2010 р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 17.01.2008 р., що убачається з свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 785175.

Районний суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що 1/2 частина спірної квартири придбана під час шлюбу подружжя, тобто є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між ними у рівних частинах,оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги суд не знаходить, відтак , апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05. 2017 у справі № 6-843цс17.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/, вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. придбання майна для потреб сім`ї.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч.1 ст.76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання апелянта на те, що спірна квартира є об`єктом його особистої власності, колегія суддів сприймає критично з огляду на недоведеність даної обставини з огляду на відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували даний факт.

Так, в апеляційній скарзі заявлялись клопотання щодо допиту свідків та витребування доказів, а саме «договору займу боргової розписки».

Однак, з матеріалів справи слідує, що вказані клопотання в суді першої інстанції не заявлялись, а тому не можуть бути прийняті і задоволені з огляду на положення с.3 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції.

Не знаходять свого підтвердження і посилання ОСОБА_2 на порушення районним судом норм процесуального права і доступу на правосуддя, оскільки відмова у прийняті зустрічної позовної заяви не позбавляє заявника звернутися до суду з окремим позовом.

Доводи апеляційної скарги щодо проживання позивача в іншому населеному пункті у період придбання квартири не спростовує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу для потреб сім`ї.

Виходячи з викладеного, відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження внесення у придбання спірної квартири коштів, що є його особистою приватною власністю.

Інші посилання апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А. Лобов