Справа № 361/9820/23
Провадження № 2/361/4480/23
У Х В А Л А

05 грудня 2023 року суддя Броварського міськрайонного суду Київської області Писанець Н.В., цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звільнити з-під арешту об`єкти нерухомого майна, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1491 га, кадастровий номер :01:056:0076, наданій для будівництва і обслуговування будівель і споруд, що належить йому на праві власності з підстав того, що арешт було накладено постановою в межах виконавчого провадження №2-94 23.09.2010. Однак, 11.12.2014р. державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Інформація в Єдиному реєстрі боржників відносно ОСОБА_1 відсутня станом на 24.10.2023р., а наявність арешту порушує права позивача як власника майна.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.11.2023 постановлено проводити розгляд вказаної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Сповіщені належним чином про час та дату розгляду справи сторони до зали суду не з`явились, представником позивача направлено до суду заяву про розгляд справи за його та позивача.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріали справи містять договір дарування від 04.10.2016р. за №3-4768, згідно якого ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1491 га, кадастровий номер :01:056:0076, наданій для будівництва і обслуговування будівель і споруд.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.09.2010 ВП№2-94 було накладено арешт на усе нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно інформації наданої Броварським ВДВС від 27.10.2023, перевіркою відомостей в Автоматизованій системі виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №3091119 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/3 частини з усіх видів заробітку. 11.12.2014р. державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження керуючись п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту за Реєстраційним номером обтяження : 10284719 внесено інше ВП №2-94 від 23.09.2010 у зв`язку з чим, неможливо ідентифікувати виконання даного виконавчого документу. Інформація в Єдиному реєстрі боржників відносно ОСОБА_1 станом на 24.10.2023р. відсутня. У зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчих документів, строк зберігання яких становить три роки, виконавче провадження, що перебувало на виконанні згідно запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна постанови б/н від 12.06.2003р. знищено. Підстав для зняття арешту відділом не знайдено.

У частині першій статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позивач, звертаючись з позовом до суду про зняття арешту з майна, посилається на те, що не дивлячись на те, що виконавче провадження, яке перебувало на виконанні у органах ДВС закінчено, проте арешт з належного йому нерухомого майна не знятий.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент звернення позивача до суду).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є/був боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на його майно, а тому, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19, від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18, від 16.01.2021 № 473/4773/19.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 353 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна - закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя: Н.В.Писанець