ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5908/22 Номер провадження 22-ц/814/3028/23Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що рішенням Київського районного суду м.Полтави від 08.06.2022 року за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» від 29.07.2021 року про його звільнення, поновлено на роботі, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 620229,62 гривень. Вказував, що його було поновлено на роботі в АТ КБ «Приватбанк» та встановлено робоче місце за адресою АДРЕСА_1 у приміщенні банку.

21.06.2022 року відповідачем АТ КБ «Приватбанк» винесено наказ про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану. При цьому, відділення банку, де він працював не зупинило свою роботу. В результаті призупинення трудового договору він втратив постійний дохід та залишився без засобів до існування. Крім того, має кредитні зобов`язання по оплаті за іпотечний договором. Також має на утриманні двох малолітніх дітей. Такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду.

У зв`язку з цим, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ «Приватбанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року». Поновити йому з 12.07.2022 року дію трудового договору. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.07.2022 року по день винесення рішення. Стягнути моральну шкоду в сумі 50000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 7000 гривень, 992,40 гривень судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 з 12.07.2022 року дію трудового договору.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.07.2022 року по 25.01.2023 року в сумі 404002,78 гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду сумі 7000 гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір сумі 992,40 гривень та 5000 гривень витрат на правову допомогу.

Рішення в частині поновлення трудового договору допущено до негайного виконання.

З вказаним рішенням суду не погодився АТ КБ «Приватбанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи.

Зокрема вказує, що в оскаржуваному судовому рішенні суд не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про те, що позивач мав можливість виконувати роботу згідно з посадовою інструкцією за відсутності клієнтів сегменту малого та середнього бізнесу в Банку, не врахував специфіку банківської діяльності, яка спирається не на матеріально-технічні засоби витробництва, а залежить від попиту на банківські послуги певного сегменту клієнтів, що призвело до неправильного застосування положень ст.ст. 3,13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ухвалення неогбгрунтованого рішення.

Посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не застосовано положення Порядку №100 при визначенні середньоденної заробітної плати за період вимушеного прогулу протягом часу призупинення дії трудового договору, та неправильно визначено середньоденну заробітну плату як первинної велечини, так і відповідно помилкової загальної суми стягнення.

Вважає, що відмовляючи у передачі справи за підсудністю та ухвалюючи рішення суд допустив порушення норм процесуального права та розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності.

Також, вказує що в мотивувальній частині рішення судом не наведено розрахунок суми моральної шкоди, та не зазначено з яких міркувань виходив суд при стягненні моральної шкоди у розмірі 7000 грн.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Колеснікова В.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося у режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник відповідача, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 працював в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» з 2004 року на різних посадах.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 29.07.2021 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора міжрегіонального управління по регіону Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 620 229,62 грн. В частині поновлення на роботі рішення допущено до негайного виконання. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 908 грн. 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок) на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору.

Відповідно до наказу від 21.06.2022 року АТ КБ «Приватбанк» призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 з 12.07.2022 року. В тексті наказу зазначено, що призупинення трудового договору ОСОБА_1 з 12.07.2022 року на період воєнного стану в України до дати скасування чи припинення воєнного стану. Припинено роботодавцем забезпечувати роботою, припинено нарахування та виплату заробітної плати.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, щовідповідач не дотримався вимог КЗпП України при винесенні наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, оскільки в наказі не зазначено обставин, які є підставою для призупинення дії трудового договору, а лише формальне посилання на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення дії трудового договору з 12.07.2022 та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.07.2022 по 25.01.2023 року, а також моральної шкоди, яка була завдана позивачу неправомірними діями відповідача щодо незаконного призупинення дії трудового договору, яку суд оцінив у 7 000 грн.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв?язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: "2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Частиною 2 вказаного Закону передбачено, що призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам, які у повному обсязі покладаються на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини першої статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Отже, за умови, якщо працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність обставин для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , оскільки він має можливість працювати. Крім того, всі відділення банку в м. Полтаві працюють у звичайному режимі та не припиняли своєї роботи, отже, наказ № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року ОСОБА_1 не відповідає нормам трудового законодавства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення дії трудового договору з 12.07.2022 року.

Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, місцевий суд правомірно виходив з наступного.

Так, статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З матеріалів справи вбачається, що період вимушеного прогулу встановлено з 12.07.2022 року по 25.01.2023 року (день розгляду справи судом), отже до стягнення підлягає 142 дні х 2845,09 гривень середньоденна заробітна плата, яка визначена в рішенні Київського районного суду м.Полтави від 08.06.2022 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що має місце вимушений прогул з 12.07.2022 року по 25.01.2023 року. Отже, враховуючи час вимушеного прогулу 142 дні до стягнення з відповідача підлягає 404002,78 гривень, розмір якого визначений судом з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Доводи апелянта про те, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка використовується для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу спричиненого саме призупиненням дії трудового договору, а не звільненням згідно з наявною у справі зовідкою №20.1.0.0.0/7-116312 від 13.10.2022 сформованою відповідно до Порядку №100 становить розмір 806,33 грн, а не 2845,09 грн є необгрунтованими.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата у розмірі 2845,09 гривень визначена в рішенні Київського районного суду м.Полтави від 08.06.2022 року, яке набрало законної сили 11.01.2023 року в справі № 554/8471/21.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Ухвалюючи рішення у цій частині позовних вимог та стягуючи моральну шкоду у розмірі 7000 грн, суд першої інстанції також вірно встановив факт заподіяння моральної шкоди позивачу, що полягало в незаконному призупиненні дії трудового договору

Позивач в результаті призупиненого трудового договору втратив постійний дохід та залишився без засобів до існування. Крім того, має кредитні зобов`язання по оплаті за іпотечним договором, а ткож має на утриманні двох малолітніх дітей.

Тому вказані обставини призвели до вжиття ним додаткових зусиль для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для існування та призвели до моральних страждань і ці страждання є у причинному зв`язку із призупиненням дії трудового договору.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності є необгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною 1 ст.28 ЦПК України визначено, що позови, які виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності дружина Позивача є власником квартири (спільна сумісна власність) за адресою: АДРЕСА_2 ), де Позивач постійно проживає зі своєю сімєю. Окрім того, згідно Наказу про поновлення на роботі робоче місце Позивача знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Позивачем при подачі позовної заяви до суду зазначено адресу свого проживання: АДРЕСА_2 , за якою відбувалося офіційне листування між сторонами по справі та вручення поштової кореспонденції.

Таким чином, враховуючи, що місце проживання позивача та місце його працевлаштування, є визначеним, та відповідає місцезнаходженню відповідачів Київський район м. Полтави, тому дана позовна заява повинна розглядатися саме Київським районним судом м. Полтава.

Суд враховує позицію позивача, і вважає, що його справа повинна розглядатися за правилами альтернативної підсудності і за її вибором, місцем проживання, перебування фізичної особи.

Ч. 1, ч.16 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача і позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з ст. 28 ЦПК України підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 ЦПК України.

Окремо слід зазначити, що у зв?язку із введенням на всій території воєнного стану безліч судових справ з судів м. Харкова та Харківської області були передані до м. Полтави та Полтавської області.

Належна підсудність справи, де позивачем є ОСОБА_1 підтверджена судовою справою №5544/8471/21. Отже, вказана справа підсудна Київському районному суду м. Полтави.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»-залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2023 року.

Головуючий суддя : _____________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ С.А. Гальонкін _________________ О.Ю. Кузнєцова