ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2023 року

м. Харків

справа №638/17380/19

провадження №22-ц/818/854/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П, Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання прав іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року, постановлене суддею Аркатовою К.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» звернулося до суду із позовом, в якому просило визнати за Товариством права іпотекодержателя, які визначені чинним законодавством України та умовами Договору іпотеки від 21.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. за реєстровим № 1826 в тому числі право задовольнити свої вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № А020196 (Ф 2329/08-08) від 21 серпня 2008 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Товариством за кредитним договором № А020196 (Ф 2329/08-08) від 21 серпня 2008 року у розмірі 147250,15 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 19.09.2019 року у розмірі 3 632 639,55 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 21.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. за реєстровим № 1826 - квартиру, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд не взяв до уваги, що ТОВ ФК «Приватні Інвестиції» є правонаступником АТ «Кредобанк» у зв`язку з укладенням Договору Факторингу». Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2012 року по справі № 2-1078/11 з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "КРЕДОБАНК" стягнуто заборгованість за кредитним договором № А020196 (Ф 2329/08-08) від 21 серпня 2008 року в загальному розмірі 147 250,15 дол. США, що в еквіваленті становить 1 174 835 гривень 32 коп. На примусове виконання даного рішення видано виконавчий лист. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.08.2013 року по справі № 646/6740/13-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні за виконавчими листами №2-2933/2011, виданими 4 червня 2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова.

Виконавчий лист №2-2933/2011 від 04.06.2013 року пред`явлено до Червонозаводського ВДВС Харківського міського управління юстиції та 28.01.2016 року відкрито виконавче провадження №49941084, замінено стягувана з ПАТ "КРЕДОБАНК" на ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції». Оскільки Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2012 року виконано не було, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» прийнято рішення задовольнити вимоги за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки шляхом застосування позасудового врегулювання на предмет іпотеки згідно п.п. 5.3, 5.4 договору іпотеки. З метою вищевказаного та отримання відомостей про реєстрацію права власності на предмет іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно представником ТОВ «ФК Приватні інвестиції» отримано інформаційну довідку № 171439419 від 24.06.2019 року, та виявлено, що предмет іпотеки: двокімнатна квартира, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить не іпотекодавцю ОСОБА_1 , а іншій особі ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 4960, виданий 27.12.2013, видавник: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу. Тобто, ОСОБА_1 відчужив (продав) предмет іпотеки ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, а ОСОБА_2 набув право власності на це нерухоме майно, без згоди іпотекодержателя (ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»), що суперечить вимогам ч.3 ст.9 Закону України Про іпотеку, ч.2 ст.586 ЦК України та умовам п.п. 4.1.4, 4.1.5 договору іпотеки. Крім того, зміна власників зазначеного нерухомого майна відбувалась всупереч наявності записів про заборону відчуження та іпотеку в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та державному реєстрі іпотек.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Василенко Т.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що у ОСОБА_1 виникло право власності квартиру АДРЕСА_2 . Також, відсутні докази того, що квартира АДРЕСА_2 стала предметом іпотеки, оскільки не надано доказів того, що вона належала ОСОБА_1 на праві власності. Крім того, станом на день звернення з позовом ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання всіх прав іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на 08.11.2019 року, позовна давність за цією вимогою спливла, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Судова колегія не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що 21 серпня 2008 року між Відкритим Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є Публічне Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» та фізичною особою ОСОБА_1 укладений кредитний договір № А020196 (Ф2329/08-08), згідно якому позичальнику надано кредит в розмірі 94 600 доларів США, кредит надавався на умовах сплати 15,2 % річних з терміном погашення до 20.08.2029 року.

ПАТ «КРЕДОБАНК» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, перерахувавши кошти в сумі 94 600 доларів США на рахунок позичальника.

За умовами п. 1.1. договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, а за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором, відповідно до п.5.1. кредитного договору, встановлено сплату пені в розмірі подвійної процентної ставки, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення.

Пунктом 2.2. кредитного договору визначено, що кредит видається на придбання нерухомості - двохкімнатної квартири, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

В забезпечення зобов`язань по даному кредитному договору між відкритим акціонерним товариством «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки від 21 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. за реєстровим №1826, де предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з укладенням договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, укладеного між ПАТ "КРЕДОБАНК" та ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" 29.11.2011 року, а також у зв`язку з укладенням договору про відступлення прав за договорами іпотеки, укладеного між ПАТ "КРЕДОБАНК" та ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" 16.12.2011 року, до ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" перейшли права та обов`язки ПАТ "КРЕДОБАНК" по кредитному договору № А020196 (Ф2329/08-08) від 21.08.2008 року, а також по договору іпотеки від 21.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. за реєстровим №1826.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2012 року по справі № 2-1078/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "КРЕДОБАНК" заборгованість за кредитним договором № А020196 (Ф 2329/08-08) від 21 серпня 2008 року в загальному розмірі 147 250,15 дол. США, що в еквіваленті становить 1 174 835 гривень 32 коп.

На примусове виконання даного рішення видано виконавчий лист № 2-2933/2011.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.08.2013 року по справі № 646/6740/13-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні за виконавчими листами № 2-2933/2011, виданими 4 червня 2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова.

Виконавчий лист №2-2933/2011 від 04.06.2013 року пред`явлено до Червонозаводського ВДВС Харківського міського управління юстиції та 28.01.2016 року відкрито виконавче провадження №49941084, замінено стягувана з ПАТ "КРЕДОБАНК" на ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції».

Оскільки рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2012 року виконано не було, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» прийнято рішення задовольнити вимоги за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки шляхом застосування позасудового врегулювання на предмет іпотеки згідно п.п. 5.3, 5.4 договору іпотеки.

З відомостей про реєстрацію права власності на предмет іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно убачається, що предмет іпотеки: двокімнатна квартира, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить не іпотекодавцю ОСОБА_1 , а іншій особі ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 4960, виданий 27.12.2013, видавник: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України договірне зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 ЗК «Про іпотеку»).

Отже, за наведених умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Як убачається зі змісту Договору Іпотеки від 21 серпня 2008 року предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м. розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. 21 серпня 2008 року, за реєстровим №1824, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 21.08.2008 року за №3093141.

Крім того з Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що 22.08. 2008 року на підставі Договору Іпотеки, внесено заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_1 (а.с.72)

Станом на момент придбання 27.12.2013 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 і до теперішнього часу обтяження щодо зазначеного майна знято не було.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За своєю правовою природою іпотека має речово-правову природу. Зважаючи, що в Цивільному кодексі України норми про іпотеку містяться в книзі п`ятій «Зобов`язальне право» і за таким підходом вона є забезпечувальним речовим правом. Разом з тим, характерною ознакою речового права є його абсолютний характер. Абсолютність речового права закріплює юридичне відношення управненої особи саме до речі, а не до конкретної зобов`язаної особи, що є характерним для зобов`язальних прав. Речовому праву управненої особи на річ кореспондується пасивний обов`язок будь-яких третіх осіб не перешкоджати управненій особі у використанні речі та не вчиняти будь-яких інших дій щодо речі без згоди управненої особи.

Оскільки абсолютне речове право діє щодо будь-яких третіх осіб і ті повинні дотримуватись його, то вони мають бути обізнані про наявність та зміст такого права. Тобто у разі придбання речі, обтяженої іпотекою, набувач повинен бути завчасно повідомлений про таке обтяження. У зв`язку з цим сучасне речове право характеризується ще однією ознакою - його публічністю. Відповідно до цієї ознаки речові права підлягають публічній реєстрації, що робить їх наявність і зміст доступним для всіх третіх осіб - учасників цивільних правовідносин. В Україні реєстрація речових прав та їх обтяжень відбувається відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Таким чином, перш ніж набути у власність обтяжений іпотекою об`єкт нерухомості набувач має можливість довідатися про наявність такого обтяження з публічного реєстру.

Рішення суду повинно відповідати принципам справедливості та добросовісності, які відповідно до пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України є загальними засадами цивільного законодавства, відтак, кожна цивільно-правова норма має застосовуватися з урахуванням цих засад. Судове рішення повинно бути справедливим за своєю суттю.

Добросовісним набувачем особа вважається тому, що інформація про обтяження майна іпотекою до її відома не була доведена, а сама вона, проявивши розумну обачність, не могла довідатися про обтяження придбаного нею об`єкту.

Відповідно до частини другої статті З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження речового права, що підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містить і частина друга статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки. Відтак, якщо в публічному реєстрі запис про обтяження відсутній, то річ не є обтяженою іпотекою ні для нинішнього, ні для її наступного власника. Це цілком відповідає правилу, відомому ще з римського права: «Ніхто не може передати іншому більше прав, ніж має сам».

Велика Палата в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17 вказала, що «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 38 постанови). Такого ж висновку дійшли Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 905/2947/17. Подібне вирішення правового конфлікту відповідатиме і практиці Європейського суду з прав людини. В ситуаціях, коли йдеться про позбавлення права власності добросовісного набувача через помилку державного органу Європейський суд з прав людини послідовно стверджує, що «легалізація передачі права власності на квартиру шляхом процедури реєстрації, спеціально спрямованої на надання додаткової безпеки власнику титулу, відноситься до виключної компетенції держави. Оскільки численні регуляторні державні органи дозволили перехід права власності, то потреба виправити їх минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» (рішення від 05 листопада 2002 року у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548, п. 58; рішення від 24 травня 2007 року у справі «Радчиков проти Росії», заява № 65582/01, п. 50; рішення від 13 грудня 2007 року у справі «Гаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40; рішення від 11 червня 2009 року у справі «Трго проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67; рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, п. 71; рішення від 06 грудня 2011 року у справі «Гладишева проти Росії», заява № 7097/10, п. 79; рішення від 29 січня 2015 року у справі «Столярова проти Росії», заява № 15711/13, п. 48; рішення від 17 листопада 2016 року у справах «Пчєлінцева проти Росії», заява № 47724/07, п. 98 та «Поняєва та інші проти Росії», заява № 63508/11, п. 53; рішення від 09 липня 2019 року у справі «Ольховський проти Росії», заява № 53716/17, п. 27).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» українські суди мають застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільна відповідальність в такому разі докладатиметься не на добросовісних осіб, які не вчинили порушень, а на державу, чий посадовець допустив недбальство в роботі і цим завдав збитків кредитодавцю.

Велика Палата у постанові від 15.06.2021 року по справі №922/2416/17 зазначила, що у справі за вимогою про визнання права іпотекодержателя необхідно врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. Позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.

Аналізуючи наявні у справі докази, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_4 добросовісним набувачем квартири, оскільки на момент придбання квартири у реєстрі були дані щодо її обтяження.

Ця інформація є публічною, тому проявивши розумну обачність, ОСОБА_4 міг дізнатися про наявність обтяження щодо зазначеного нерухомого майна.

Посилання на наявність в договорі купівлі-продажу на п. 4, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.12.2013 року, відомості щодо квартири про заборону відчуження, іпотеку, відсутні спростовуються матеріалами справи.

Тому вимоги позивача про визнання прав іпотекодержателя є обгрунтованими.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Матеріалами справи встановлено, що позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2012 року по справі № 2-1078/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "КРЕДОБАНК" заборгованість за кредитним договором № А020196 (Ф 2329/08-08) від 21 серпня 2008 року в загальному розмірі 147 250,15 дол. США.

На примусове виконання даного рішення видано виконавчий лист.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.08.2013 року по справі № 646/6740/13-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні.

Виконавчий лист пред`явлено до виконання. Відкрито виконавче провадження №49941084, замінено стягувача з ПАТ "КРЕДОБАНК" на ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Приватні Інвестиції» звертаючись до суду з позовом просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі у розмірі 147 250,15 доларів США,.

Судова колегія вбачає підстави для задоволення цих вимог виходячи з наступного.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за цієї норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, позивач має право на реалізацію предмета іпотеки в межах відкритого виконавчого провадження.

Крім того, відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);

спосіб реалізації предмета іпотеки;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заборгованість за кредитним договором становить 147250,15 доларів США, що визначено рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості у заявленому розмірі.

Тому вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Щодо заяви про застосування строків позовної давності заявлених ОСОБА_2 то судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтями 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи.

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не позбавляє права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконані, рішення суду про стягнення заборгованості перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі.

Таким чином, підстав для застосування строку позовної давності не вбачається.

Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

У такому висновку суд виходить з того, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3524,00 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 5286,00 грн. тобто по 4405,00 грн з кожного.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Приватні інвестиції» задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Приватні інвестиції» задовольнити.

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Приватні інвестиції» права іпотекодержателя за договором іпотеки від 21 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1826, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 , стосовно іпотечного майна квартири АДРЕСА_4 .

Звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 21.08.2008, а саме: на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв. м., житловою площею 28,3 кв. м., що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні Інвестиці» () шляхом продажу на прилюдних торгах в порядку примусового виконання рішення, в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №А020196 (Ф2329/08-08) від 1 серпня 2008 року у розмірі 147250,15 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги в сумі 4405,00 грн з кожного.

Зупинити виконання постанови суду у частині реалізації предмета іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 08.06.2023 року