Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.2023 Справа №607/7208/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Кужель К.С., представників відповідача Оленяка В.Я., Андрунціва В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із запитом про надання публічної інформації щодо наявності на території Тернопільської області вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташування. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року у справі № 500/9679/21 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області щодо недотримання встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» строку надання інформації на запит позивача від 13 жовтня 2021 року. Внаслідок бездіяльності відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 50 000,00 грн. На підтвердження такого розміру шкоди вказує на виниклі у нього негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкістю виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженням та нестійким настроєм, нервозністю, дратівливістю, порушенням сну, гіпертонічною кризою, побоюванням про майбутній стан здоров`я, а також витратою багато свого часу та сил на захист порушеного права, тощо. Вказує, що наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданою моральною шкодою прослідковується в тому, що відповідач не надав доступу до публічної інформації, що підтверджено судовим рішенням. Посилається на порушення своїх прав, та перенесенням у зв`язку із зазначеним моральних страждань та хвилювань.

Ухвалою судді від 25 квітня 2023 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

10 травня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області надійшов відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Тернопільським окружним адміністративним судом було встановлено не факт ненадання відповіді на запит позивача, а лише факт порушення строку надання відповіді. Крім того, зазначає, що Головним управлінням до відкриття Тернопільським окружним адміністративним судом провадження у справі № 500/9679/21 повторно направлено позивачу копію відповіді на запит на отримання публічної інформації. Вказують, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження негативних наслідків у вигляді страждань або принижень позивача від невчасного отримання ним запитуваної публічної інформації, а також доказів того, що запитувана інформація була для нього вкрай важлива та життєво необхідна. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, попередньо подавши заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримку позовних вимог у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 20 жовтня 2021 року до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від позивача надійшов запит від 13 жовтня 2021 року про надання публічної інформації щодо наявності на території Тернопільського району вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташування.

За твердженнями відповідача, відповідь на адресу позивача була направлена 25 жовтня 2021 року простим поштовим відправленням.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року у справі № 620/9679/21 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області щодо недотримання встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI п`ятиденного строку надання інформації на запит ОСОБА_1 від 13.10.2021. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вищевказане рішення суду мотивоване тим, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено належними доказами факт направлення відповіді на запит у п`ятиденний строк з дня отримання запиту, чим порушено строк надання відповіді на запит, передбачений ч.1 ст.20 Закону №2939-VI, що свідчить про невідповідність такої бездіяльності передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям правомірності.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області щодо ненадання публічної інформації за запитом ОСОБА_1 від 13 жовтня 2021 року та зобов`язання відповідача розглянути запит, суд виходив з того, що вказаний запит є фактично виконаними.

З вищевказаного рішення Тернопільського окружного адміністративного суду встановлено, що відповідь від 25 жовтня 2021 року №ПІ-135/0-165/0/63-21, яка надіслана супровідним листом від 22 лютого 2022 року №ПІ-135/0-32/0/63-22, направлено позивачу, що підтверджується фіскальним чеком «Укрпошта» від 22 лютого 2022 року, містить розгорнуту відповідь на запит від 13 жовтня 2022 року. Вказані обставини не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

В той же час статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Способами захисту цих цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів державної влади (органів місцевого самоврядування), наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Таким чином, незалежно від вини, у випадку встановлення фактів неправомірних дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування на підставі рішення суду відносно конкретної фізичної особи, остання повинна довести наявність шкоди, що заподіяна їй, її розмір, та причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю органу державної влади та отриманою нею шкодою.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Верховний Суд в своїй постанові від 24 березня 2020 року по справі № 818/607/17 висловив правову позицію, відповідно до якої, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції) та завжди викликає в людини негативні емоції. Оцінка рівня негативних емоцій, що вказують на моральні страждання людини залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Таким чином, сам по собі факт визнання рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року, у справі № 500/9679/21, протиправною бездіяльність Головного управління Держгеолкадастру у Тернопільській області щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит ОСОБА_1 на інформацію свідчить про завдання особі негативних емоцій.

Згідно з частинами другою та третьою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі за текстом - Постанова ВСУ) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови ВСУ визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Частинами 3, 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів на підтвердження завдання моральної шкоди Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області позивачем не надано.

Суд не вбачає, що встановлення обставин порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області строків надання відповіді могло вплинути на важкість виконання позивачем повсякденних обов`язків, його тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, без зазначення якого саме, з врахуванням того, що ОСОБА_1 фактично не є членом об`єднаної територіальної громади міста Тернополя, так як не проживає у місті, і за цих обставин ним не доведено причинно-наслідковий зв`язок між його не участю в житті громади з діями Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Факт побоювання позивача про свій майбутній стан здоров`я та порушення відповідачем строку надання відповіді на запит не є взаємопов`язаними обставинами, оскільки перше пов`язується виключно з суб`єктивними думками особи, а інше з об`єктивними діями юридичної особи, та не є взаємопов`язаним.

Зниження та нестійкість настрою, нервозність та дратівливість відносяться до психоемоційного стану людини, та пов`язується виключно з її темпераментом та притаманними рисами її характеру, але у випадку тимчасово виниклого розладу, позивач повинен довести у відповідності до статті 81 ЦПК України, що такий розлад у нього виник тимчасово та пов`язаний виключно з неправомірними діями Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, який порушив строки надання відповіді. Але таких доказів до суду позивачем ОСОБА_1 не надано.

Щодо душевних страждань, приниження честі та гідності та витрати багато часу та сил на захист порушеного права, то суд виходить з того, що здійснення позивачем права на судовий захист своїх інтересів не є порушенням його прав, що може призвести до заподіяння йому моральної шкоди.

Позивачем не доведено, що запитувана інформація має для нього надважливе значення та займає провідне місце у його житті, а невчасне надання цієї інформації здатне спричинити серйозні зміни в його психоемоційному стані.

Водночас, необхідно зазначити, що відповідь на запит позивача про надання публічної інформації від 13 жовтня 2021 року відповідачем було надано, однак, як встановлено рішенням адміністративного суду від 11 липня 2022 року, відсутні докази надіслання першої такої відповіді на запит позивача, тобто перша відповідь оформлена не належним чином, що само по собі не є підставою для стягнення моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року по справі № 180/1560/16-а (провадження N 11-1123апп19).

Крім того, суд враховує і добросовісну поведінку відповідача, який ще до відкриття провадження в адміністративній справі повторно вчиняв дії, спрямовані на вручення відповіді на запит ОСОБА_1 .

Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, суд вважає доведеним, що бездіяльність відповідача, як суб`єкта владних повноважень викликала у позивача негативні емоції, проте, оцінюючи мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, психологічні наслідки та стан здоров`я позивача, відсутність доказів на підтвердження зв`язку запитуваної інформації з особистими правами позивача, приходить до висновку, що такі негативні емоції не досягли рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Задовольняючи частково адміністративний позов ОСОБА_1 , Тернопільський окружний адміністративний суд констатував факт порушення відповідачем вимог законодавства при розгляді заяви позивача. При цьому, враховуючи характер спірних правовідносин, вина заподіювача шкоди презюмується. Разом з тим, вказаних обставин недостатньо для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач зобов`язаний довести настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Посилання ОСОБА_1 на рішення місцевих та апеляційних судів, якими стягнуто із органів державної влади та місцевого самоврядування моральну шкоду, не має для суду узагальнюючого значення, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того такі стосуються різних обставин справи.

При цьому, як вбачається з даних веб-сайту Судової влади України, ОСОБА_1 подав до різних судів України близько двадцяти позовних заяв до різних державних органів та органів місцевого самоврядування про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц у постанові від 15.12.2020 (п. 90).

Проте, дії ОСОБА_1 , зокрема, подання близько двадцяти позовів аналогічного змісту до різних судів України очевидно вказують, що метою таких звернень є не захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів ОСОБА_1 , а штучне створення передумов для стягнення моральної шкоди як спосіб отримання останнім матеріальної вигоди, що є несумісним із завданням цивільного судочинства, принципом добросовісності використання процесуальних прав та здійснення процесуальних обов`язків.

Враховуючи викладені обставини справи та встановлені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 травня 2023 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк