ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9930/23 Справа № 187/1293/23 Суддя у 1-й інстанції - Соловйов І.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Довгаля Сергія Миколайовича на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2023 року та додаткове рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , державний нотаріус Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, про визнання заповіту частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2023 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , якою з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просила суд визнати заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 09.11.2022 Петриківською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області частково недійсним в частині невключення у нього ОСОБА_1 , як особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 . Після його смерті вона звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але 26.05.2023 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки наявний заповіт на іншу особу. Оскільки на дату посвідчення заповіту вона мала вік менше 17 років, тобто була неповнолітньою, а отже має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, а тому заповіт є частково недійсним в частині невключення у нього позивача, як особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням суду мотивовано тим, що на момент відкриття спадщини, позивач була повнолітньою особою, а отже вона не відноситься до кола осіб вказаних в статті 1241 ЦК України та відповідно не має права на обов`язкову частку.

Додатковим рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Донець В.В. про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що враховуючи фактично надані адвокатом послуги, оплата яких підтверджена документально, складність справи та характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну допомогу адвоката в розмірі 15000,00 грн підлягають відшкодуванню на користь відповідача за рахунок позивача, як такі, що підтверджені належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її батьком є ОСОБА_6 .

09.11.2011 року ОСОБА_6 склав заповіт, в якому на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, що все належне йому майно де б воно не було та з чого не складалося і взагалі все те, що він за законом матиме право на день смерті, усі його майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту та які належатимуть йому на день смерті, заповідає ОСОБА_2 ..

На день складення заповіту позивачці виповнилося повних 16 років.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На день смерті ОСОБА_6 позивачці виповнилося повних 27 років.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина.

Після відкриття спадщини позивач звернулася до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, де була відкрита спадкова справа, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за №69537459, та у нотаріуса за №71/2022, з заявою про прийняття спадщини за законом. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за матеріалами спадкової справи є заповіт на все майно на іншу особу.

Як зазначила позивач, оскільки на дату посвідчення заповіту вона мала вік менше 17 років, тобто була неповнолітньою, а отже вона має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, а тому заповіт є частково недійсним в частині невключення у нього позивача, як особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що на момент відкриття спадщини, позивач була повнолітньою особою, а отже вона не відноситься до кола осіб вказаних в статті 1241 ЦК України та відповідно не має права на обов`язкову частку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в ч. 1 ст. 1241 ЦК України, спадкують обов`язкову частку.

Тлумачення статті 1241 ЦК України свідчить, що право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Це право реалізовується на час відкриття спадщини, а не обумовлюється моментом складення та посвідчення заповіту.

Доводи апеляційної скарги про те, що нею не було заявлено вимог про визнання за нею права на частку спадкового майна, а заявлялась виключно вимога про визнання заповіту частково недійсним, а саме на тій підставі, що на момент складання заповіту вона була неповнолітньою особою, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ст. 1235 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд може визнати заповіт частково недійсним у тому випадку якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, колегія суддів відхиляє, оскільки спадкові правовідносини виникають з моменту відкриття спадщини, а на на цей момент позивачка була повнолітньою особою, а тому саме на цей час у неї було відсутнє право на обов`язкову частку у спадщині.

А отже рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Що стосується додаткового рішення, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання ) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 1-3 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу копії договору № б/н про надання правничої допомоги від 31.07.2023, акт виконаних робіт до договору на надання правової допомоги (адвокатських послуг) б/н від 31.07.2023; квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 02.10.2023, а також надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Донець В.В. необхідних для надання правової допомоги ОСОБА_2 у справі № 187/1293/23 у Петриківському районному суді Дніпропетровської області.

Так, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

З вище викладено вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі подання іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року (справа № 907/357/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи докази щодо підтвердження витрат на правничу допомогу, керуючись нормами ст. 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції з врахуванням заперечень відповідача, співмірності, розумності та пропорційності задоволених позовних вимог дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви та стягнення 15 000 грн. судових витрат.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення не допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, висновки суду стосуються лише питання стягнення судових витрат за надання правничої допомоги адвокатом, які не були вирішені судом при ухваленні рішення по суті розглянутих позовних вимог, яким відмовлено у задоволенні позову, а тому суд відповідно до вимог закону при відмові у задоволенні позову стягнув судові витрати з позивача на користь відповідача додатковим рішенням.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Довгаля Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2023 року та додаткове рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко