№ 201/5795/23
провадження 2/201/2208/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 травня 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що заочним рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року по цивільній справі № 263/759/21 було позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, яка продовжує навчання, було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21 січня 2021 року, на період навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, але не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років. Рішення набрало законної сили і на підставі нього Жовтневим районним судом міста Маріуполя 08 липня 2021 року видано відповідачу - ОСОБА_2 , виконавчий лист по вищевказаній справі. Остання пред`явила цей виконавчий лист до виконання і на сьогоднішній день здійснюється стягнення аліментів з позивача на користь відповідача у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

З відповіді ТОВ «Ясенсвіт» від 26 квітня 2023 року, місця роботи позивача, видно, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 проводиться стягнення аліментів з серпня 2021 року по день надання відповіді. В той же час, як стало відомо позивачу, на початку 2023 року та підтверджено в подальшому відповіддю проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна № 0401/193 від 22 березня 2023 року, ОСОБА_2 10 серпня 2022 року відрахована зі складу студентів 2 курсу першого (бакалаврського) рівня денної форми навчання за невиконання індивідуального навчального плану, а саме за академічну неуспішність та порушення фінансових умов контракту (наказ № 4002-5/850 від 11 серпня 2022 року).

Відповідно ч. 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання повнолітньої дочки, сини, які продовжують навчання припиняється у разі припинення навчання.

Оскільки відповідачка припинила навчання у Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, тому вона втратила право на утримання, як повнолітня дитина, яка продовжує навчання, за рахунок аліментів, які були стягнуті з позивача на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року.

Отже, позивач виконував батьківські обов`язки, приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини, зараз за законом такого обов`язку не має і тому вимушений був звертатися до суду з позовами про припинення стягнення з нього вказаних аліментів. Звернувся з цим питанням до відповідача з. метою добровільного позасудового вирішення спору, отримав відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, тому просив припинити стягнення з нього аліментів на утримання його повнолітньої дочки на період її навчання, які було стягнуто на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року по справі № 263/759/21 та в зв`язку з припиненням стягнення цих аліментів відкликати виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом м. Маріуполя 08 липня 2021 року по справі № 263/759/21 із примусового виконання, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; позовні вимоги не визнали, вважаючи позовні вимоги безпідставні і не підлягаючими задоволенню, не заперечував (відповідач) проти розгляду справи за його відсутністю, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і від цього шлюбу і спільного мешкання в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина: дочка ОСОБА_2 . Стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2007 року їх шлюб було розірвано.

ОСОБА_2 вирішила отримати вищу освіту, вважала, що батько не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини і в січні 2021 року звернулася до суду з позовами про стягнення з батька аліментів на утримання дочки на час навчання останньої.

Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року по цивільній справі № 263/759/21 було позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, яка продовжує навчання, було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21 січня 2021 року, на період навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, але не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років. Рішення набрало законної сили і на підставі нього Жовтневим районним судом міста Маріуполя 08 липня 2021 року видано відповідачу - ОСОБА_2 , виконавчий лист по вищевказаній справі. Остання пред`явила цей виконавчий лист до виконання і на сьогоднішній день здійснюється стягнення аліментів з позивача на користь відповідача у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

З відповіді ТОВ «Ясенсвіт» від 26 квітня 2023 року, місця роботи позивача, видно, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 проводиться стягнення аліментів з серпня 2021 року по день надання відповіді.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

В той же час позивачу стало відомо на початку 2023 року та підтверджено в подальшому відповіддю проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна № 0401/193 від 22 березня 2023 року, що ОСОБА_2 10 серпня 2022 року відрахована зі складу студентів 2 курсу першого (бакалаврського) рівня денної форми навчання за невиконання індивідуального навчального плану, а саме за академічну неуспішність та порушення фінансових умов контракту (наказ № 4002-5/850 від 11 серпня 2022 року).

Відповідно ч. 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання повнолітньої дочки, сини, які продовжують навчання припиняється у разі припинення навчання.

Оскільки відповідачка припинила навчання у Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, тому вона втратила право на утримання, як повнолітня дитина, яка продовжує навчання, за рахунок аліментів, які були стягнуті з позивача на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року.

Відповідно ст. 4, 5 ЦПК України, якими передбачено, що кожна особа має право в судовому порядку звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, позивач виконував батьківські обов`язки, приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини, зараз за законом такого обов`язку не має і тому вимушений був звертатися до суду з позовами про припинення стягнення з нього вказаних аліментів. Звернувся з цим питанням до відповідача з. метою добровільного позасудового вирішення спору, отримав відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, тому позивач вимушений був звернутися з цим позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Судом встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і від цього шлюбу і спільного мешкання в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина: дочка ОСОБА_2 . Стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2007 року їх шлюб було розірвано.

ОСОБА_2 вирішила отримати вищу освіту, вважала, що батько не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини і в січні 2021 року звернулася до суду з позовами про стягнення з батька аліментів на утримання дочки на час навчання останньої.

Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року по цивільній справі № 263/759/21 було позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, яка продовжує навчання, було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21 січня 2021 року, на період навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, але не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років. Рішення набрало законної сили і на підставі нього Жовтневим районним судом міста Маріуполя 08 липня 2021 року видано відповідачу - ОСОБА_2 , виконавчий лист по вищевказаній справі. Остання пред`явила цей виконавчий лист до виконання і на сьогоднішній день здійснюється стягнення аліментів з позивача на користь відповідача у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

З відповіді ТОВ «Ясенсвіт» від 26 квітня 2023 року, місця роботи позивача, видно, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 проводиться стягнення аліментів з серпня 2021 року по день надання відповіді.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

В той же час позивачу стало відомо на початку 2023 року та підтверджено в подальшому відповіддю проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна № 0401/193 від 22 березня 2023 року, що ОСОБА_2 10 серпня 2022 року відрахована зі складу студентів 2 курсу першого (бакалаврського) рівня денної форми навчання за невиконання індивідуального навчального плану, а саме за академічну неуспішність та порушення фінансових умов контракту (наказ № 4002-5/850 від 11 серпня 2022 року).

Відповідно ч. 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання повнолітньої дочки, сини, які продовжують навчання припиняється у разі припинення навчання.

Оскільки відповідачка припинила навчання у Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, тому вона втратила право на утримання, як повнолітня дитина, яка продовжує навчання, за рахунок аліментів, які були стягнуті з позивача на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року.

Відповідно ст. 4, 5 ЦПК України, якими передбачено, що кожна особа має право в судовому порядку звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 199 СК України, законодавець чітко визначив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, тобто на весь період навчання, який охоплює період з вступу до закінчення чи відрахування з навчання.

Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року (справа №346/103/17 провадження №61-2017св18)

Отже, позивач виконував батьківські обов`язки, приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини, зараз за законом такого обов`язку не має і тому вимушений був звертатися до суду з позовами про припинення стягнення з нього вказаних аліментів.

З врахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що покладення на особу, яка є батьком дитини, обов`язку щодо забезпечення цієї дитини, на час навчання до 23 років, коли таке навчання було припинене, суперечить нормам національного законодавства, зокрема нормам Сімейного кодексу України.

Суд зазначає також наступне. Якщо відпали правові підстави для стягнення аліментів, а в даній справі правові підстави для стягнення аліментів відпали на підставі наказу про відрахування відповідачки з університету, то і відсутні правові підстави для здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року по справі № 265/4428/18.

Також, суд зазначає: обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасіу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти російської федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, на підставі вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги позивачки обгрунтовані, а тому суд приходить до висновку про можливість задоволення позовної заяви.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивач. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім передбачених законом), предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з позовом, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання його повнолітньої дочки - ОСОБА_2 на період її навчання, які було стягнуто на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року по справі № 263/759/21 та в зв`язку з припиненням стягнення цих аліментів відкликати виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом м. Маріуполя 08 липня 2021 року по справі № 263/759/21 із примусового виконання.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про припинення стягнення аліментів в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 49, 509, 526, 549, 551 ЦК України, ст. 141, 150, 155, 180, 182, 191, 196, 199 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) аліментів на утримання його повнолітньої дочки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 , на період її навчання, які було стягнуто на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 червня 2021 року по справі № 263/759/21.

В зв`язку з припиненням стягнення аліментів з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліментів на утримання його повнолітньої дочки - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на період її навчання, відкликати виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом м. Маріуполя 08 липня 2021 року по справі № 263/759/21 із примусового виконання.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 06 грудня 2023 року.

Суддя -