_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2965/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2023 року

Київський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді Гниличенко М.В.

за участю секретаря Молодова В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, суд -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на її користь заборгованість за договором позики від 14.10.2020 року у загальному розмірі 11665 дол. США. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 14.10.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг 11665 доларів США. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною ОСОБА_2 . Відповідно до умов розписки, відповідач зобов`язався повернути зазначену суму за вимогою кредитора. Однак на неодноразові вимоги позивача про повернення боргу відповідач не реагує, борг не повернено, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2023 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В.

Відповідно до ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

З метою визначення підсудності та отримання інформації про реєстрацію місця проживання відповідача було здійснено запит до відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області.

Згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 20.06.2023 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 10.03.1999 року по АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Київського району м.Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 21.06.2023 року прийнято до розгляду та відкрито позовне провадження у даній цивільній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст. 274-279 ЦПК України, оскільки підпадає під ознаки малозначної справи, з повідомленням /викликом/ сторін за наявними у справі матеріалами.

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання - АДРЕСА_1 , на вказану адресу судом направлялись судові документи - позов з додатками, ухвала про відкриття провадження по справі та судові повістки, проте зворотні повідомлення повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У подальшому відповідачем було надано заяви про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення представнику відповідача з матеріалами справи, однак в матеріалах справи відсутні повноваження представника відповідача, жодного разу ні відповідач, ні його представник, з матеріалами справи не знайомились, перешкод щодо явки відповідача та його представника до судового засідання та ознайомлення з матеріалами справи, судом не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд вважає, що відповідач, будучі обізнаним про рух справи, своїми процесуальними правами не скористався, до судових засідань не з`являвся, відзиву на позов не надано, доводи позову не спростовано.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі.

До судового засідання з`явилась представник позивача адвокат Скиба Є.А., який позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі.

Суд вважає докази, які є в матеріалах справи повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, приходить до наступного.

Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, 14.10.2020 року ОСОБА_2 склав розписку, за текстом якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 11665,00 доларів США, які він ОСОБА_2 зобов`язався повернути за першою вимогою.

На підтвердження зобов`язань відповідача, представником позивача у судовому засіданні було надано для огляду оригінал розписки від 14.10.2020 року, яка була судом оглянута та встановлена її відповідність копії розписки наявної в матеріалах справи на а.с.5. Оригінал розписки до матеріалів справи не долучався та після огляду був повернутий представнику позивача.

З дослідженої у судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дата отримання та строк повернення коштів.

Судом встановлено, що розписка була складена 14.10.2020 року, тобто строк позовної давності на час звернення до суду не сплинув, в розписки чітко указано зобов`язання щодо повернення боргу за вимогою кредитора.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Верховний Суд України розглянувши справу № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

Суд приймає надану до суду розписку від 14.10.2020 року, в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання за договором позики, так як даний факт жодним чином відповідачем не спростований.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

На теперішній час вимоги ОСОБА_1 про добровільну сплату заборгованості відповідачем ОСОБА_2 не виконано, він ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання, про що свідчать докази, які є в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідно умов розписки відповідач зобов`язався повернути грошові кошти за першою вимогою позикодавця.

Зокрема, 21.04.2023 року позивачем на зареєстровану адресу проживання відповідача було направлено рекомендованим поштовим повідомленням Досудову вимогу про повернення боргу, про що свідчить опис вкладення до поштового відправлення, однак повідомлення було повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання/а.с.6-9/.

Окрім того, представник позивача зазначає, що досудова вимога була надіслана у месенджери Viber, TeIegram, Whatsapp на мобільний номер відповідача НОМЕР_2 , та копії додані до матеріалів справи, однак відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, внаслідок чого вона змушена звернутись з даним позовом до суду./а.с.10-12/.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинним, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та умов договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто борг, в строк зазначений у розписці, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 11665 доларів США на дату складання боргового документу 14.10.2020 року.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь держави. Офіційний курс гривні к долару станом на 11.12.2023 року складає 36,7424 грн. за 1 долар США, тому 116,65 х 36,7424 грн. = 4286,00 грн. Тому, сума судового збору в розмірі 4286,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 131, 141, 158, 223, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 509, 526, 530, 628, 629, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд -

ВИРИШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 грошові кошти в розмірі 11 665 /одинадцять тисяч шістсот шістдесят п`ять / доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір на користь держави у розмірі 4286 /чотири тисячі двісті вісімдесят шість/ гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.12.2023 року.

Суддя Гниличенко М. В.