Справа № 126/636/23
Провадження № 22-ц/801/2104/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 рокуСправа № 126/636/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2023 року, ухвалене суддею Губко В.І. в м. Бершадь, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 69 729,11 грн, з яких: 45 000 грн основна сума боргу; 4 045,06 грн проценти; 20 675,05 грн інфляційні витрати; судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 березня 2016 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 45 000 грн, що еквівалентно 1 730 доларів США на дату отримання відповідачем коштів, та підтверджується розпискою. Згідно з умовами розписки відповідач за отриманні кошти прийняв на себе зобов`язання переоформити на ім`я позивача земельну ділянку площею 1,8245 га, кадастровий номер :01:002:0340, яка належить відповідачеві на підставі державного акту на землю з моменту набрання чинності Закону України від 31 березня 2020 року № 552- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення». На підтвердження передачі грошей відповідач в присутності двох свідків 30 березня 2016 року власноруч підписав розписку.

01 липня 2021 року набрав чинності Закон України від 31 березня 2020 року № 552-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», відповідно до якого з 01 липня 2021 року по 31 грудня 2023 року обіг земель сільськогосподарського призначення буде відбуватися між громадянами України. Ухвалений Закон прямо не регулює питання процедури купівлі-продажу землі, але він містить три істотні нововведення до звичайної процедури купівлі-продажу земельної ділянки. Вона включає нотаріальне посвідчення договору про купівлю-продаж з внесенням даних про нового власника в кадастр.

Після вищезазначених змін в земельному законодавстві відповідач був зобов`язаний відповідно до умов розписки, в рахунок отриманих коштів, переоформити на ім`я позивача належну йому земельну ділянку.

02 вересня 2022 року позивач надіслав відповідачу вимогу про виконання зобов`язання щодо переоформлення земельної ділянки на ім`я позивача, однак, відповідач своє зобов`язання так і не виконав.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в загальному розмірі 69 729,11 грн, яка складається із: 45 000 грн боргу, 20 675,05 грн інфляційних втрат та 4054,06 грн 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 073 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 6 600 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У скарзі зазначає, що відповідач жодним чином не порушив домовленостей, узгоджених із позивачем, у тому числі і не порушив взятого на себе зобов`язання щодо безкоштовного переоформлення на позивача паю у разі зміни законодавства, оскільки законодавство на сьогоднішній день не змінилося на стільки, щоб відповідач виконав свій обов`язок. Заявлені позивачем підстави позову задоволенню не підлягають. Орієнтовно у 2018 році він віддав позивачу відповідні кошти та дозволив йому безкоштовно ще три роки покористуватися земельною ділянкою, а позивач повернув йому оригінал розписки. Судом помилково застосовано норми ст. 625 ЦК України, оскільки в нього перед позивачем жодного грошового зобов`язання не виникло і позивач із жодною вимогою про сплату коштів до нього не звертався. Підстави для застосування ст.1212 ЦК України відсутні, так як позивач на підставі домовленостей, а не безпідставно, оцінюючи настання всіх можливих для нього ризиків, добровільно сплатив йому кошти.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 30 березня 2016 року ОСОБА_1 було написано розписку про те, що він отримав кошти в сумі 45 000 грн, що еквівалентно 1 730 доларів США, в ОСОБА_2 за земельний пай серії І-ВН №061812 від 30 березня 2016 року. У розписці зазначено, що у випадку змін в законодавстві про продаж земельних паїв зобов`язується безкоштовно переоформити дану земельну ділянку на ОСОБА_2 . Розписка дана в присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.38).

02 вересня 2022 року ОСОБА_2 надіслав відповідачу ОСОБА_1 вимогу щодо виконання зобов`язання, згідно розписки від 30.03.2016, а саме переоформлення на нього земельної ділянки яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на землю серії І-ВН № 061812.

ОСОБА_2 , вважаючи, що після змін 01 липня 2021 року в земельному законодавстві ОСОБА_1 зобов`язаний був відповідно до умов розписки в рахунок отриманих коштів переоформити на його ім`я земельну ділянку, чого зроблено не було, звернувся до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем розписка ОСОБА_1 від 30.03.2016 не підтверджує факт отримання останнім в борг (тобто із зобов`язанням повернення) грошової суми, а тому не може бути доказом укладення договору позики, однак підтверджує одержання відповідачем від позивача коштів з зобов`язанням вчинити певну дію (переоформити на позивача земельну ділянку). Суд, врахувавши позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 вересня 2022 року у справі №405/5723/18 щодо обов`язку суду надати правову кваліфікацію відносинам сторін, дійшов висновку, що отримані та неповернуті відповідачем позивачу кошти є безпідставно набутим майном у розумінні положень ст. 1212 ЦК України, так як отримані без достатніх правових підстав.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, в якому на підставі ст. 1047, 1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти за договором позики, на підтвердження укладення якого надав розписку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

ЗК України закріплено його пріоритет у сфері регламентації земельних відносин, що підкріплюється ст. 9 ЦК України, де зазначено, що положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 132 ЗК України, угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась).

Частиною 2 цієї статті встановлено істотні умови угод про перехід права власності на земельні ділянки. Так, угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні містити: а) назву сторін; б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.

Пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

31 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-ІХ, який набрав чинності 01 липня 2021 року.

ОСОБА_2 вважав, що після набрання чинності вказаним Законом, яким скасовується мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, ОСОБА_1 зобов`язаний був відповідно до умов розписки в рахунок отриманих коштів переоформити на нього земельну ділянку.

Аналізуючи зміст розписки апеляційний суд доходить висновку, що справжня воля сторін була спрямована на перехід права власності на земельну ділянку від відповідача до позивача, а враховуючи вищенаведені норми такі угоди повинні укладатися в письмовій формі із погодженням усіх істотних умов та нотаріально посвідчуватися. У даному випадку сторонами не було дотримано вимог закону щодо форми правочину, у зв`язку з чим він є нікчемним.

Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Дослідивши зміст позовної заяви та наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції правомірно на підставі ст. 1212 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача 45 000 грн.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив з того, що посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закон»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Роль суду у цивільному процесі проявляється, у тому числі, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона у справі на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, посилається не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц; від 02 листопада 2022 року у справі №685/1008/20 та інших постановах.

Відтак, доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції формально віднісся до перевірки підстав позову відхиляються апеляційним судом. Висновки суду в частині здійснення судом самостійної правової кваліфікації спірних правовідносин скаржником не спростовані.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що орієнтовно у 2018 році він віддав ОСОБА_2 кошти та дозволив йому безкоштовно ще три роки покористуватися земельною ділянкою, при цьому позивач повернув йому оригінал відповідної розписки, однак, вказані доводи є голослівними, оскільки спростовуються наявним в матеріалах справи оригіналом розписки.

Проте, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для стягнення з відповідача коштів на підставі ст.625 ЦК України.

Зі змісту ст. 1212-1214 ЦК України вбачається, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, може повернути потерпілому в натурі безпідставно набуте майно, відшкодувати доходи від безпідставно набутого майна та, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей, сплатити проценти за користування ними.

Позивач просить стягнути індекс інфляції, а також три проценти річних на підставі ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

У розписці сторони не погодили умови про повернення грошей у разі невиконання зобов`язання щодо переоформлення земельної ділянки, і ОСОБА_2 у своїй вимозі до ОСОБА_1 від 02.09.2022 не просив ОСОБА_1 повернути кошти

А відтак, апеляційний суд вважає, що у ОСОБА_1 не виникло грошових зобов`язань, тому відповідальність перед позивачем за ст. 625 ЦК України до даних спірних правовідносин не може бути застосована.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 675,05 грн інфляційних втрат та 4054,06 грн 3% річних підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

У ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути судовий збір за подання позовної заяви, а також витрати на правничу допомогу адвоката, вказавши в тексті позовної заяви, що розмір витрат на правничу допомогу становить 7 200 грн.

За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволення позову (на 64,5%), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 693 грн.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то підстави для їх стягнення відсутні, оскільки за змістом ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя цієї статті).

Однак, жодних доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем ні до позовної заяви, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції надано не було (договору про надання правової допомоги із узгоджим механізмом розрахунків; детального опису робіт, тощо).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, а також судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 571 грн пропорціно розміру задоволених вимог (на 35 %).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат, 3% річних та судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 20 675,05 грн та 3% річних в розмірі 4 054,06 грн відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 693 (шістсот дев`яносто три) гривень.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 571 (п`ятсот сімдесят одна) гривні.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк