Апеляційне провадження №22-ц/824/5124/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення, встановлення факту проживання,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 році позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення, встановлення факту проживання.

В обґрунтування позову зазначила, що з 26.03.1977 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2005 року шлюб між сторонами розірваний. Незважаючи на розірвання шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжували проживати однією сім`єю як подружжя в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 , а свідоцтво про розірвання шлюбу отримали лише в 2010 році. Перед розірванням шлюбу у 2005 році ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір та в подальшому проінвестовано будівництво спірної квартири, а 04.10.2007 році йому видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вказану квартиру позивач завжди вважала їх спільною сумісною власністю.

У червні 2019 року позивач вирішила продати вказану квартиру, у зв`язку з чим, звернулась до ріелтора, який листом від 07.06.2019 року повідомив, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири є ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2013 року.

Вважає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відтак при її відчуженні ОСОБА_3 повинен був отримати її письмову згоду, як того вимагає ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України.

Про укладення спірного договору вона не знала і не могла знати, оскільки в той час, вони з ОСОБА_3 однією родиною вже не проживали, згоду на продаж спірної квартири вона не давала.

З врахуванням заяви про зміну предмета позову просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 в період з 26.12.2005 по 28.05.2010 рік; визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 26.09.2013 між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 9026; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Морозової С.В. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6256046 від 26.09.2013 року, яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року позов задоволено; встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 26.12.2005 по 28.05.2010; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 26.09.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 9026; скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6256046 від 26.09.2013, яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4937 гривень 27 копійок; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4937 гривень 27 копійок; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4937 гривень 27 копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

14.04.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

17.04.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

20.04.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

02.05.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

В судове засідання 11.05.2023 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна не з`явилась, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надала.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_2 26.03.1977 зареєстрували шлюб.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26.12.2005 шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 розірваний, про що відділом РАЦС Дарницького РУЮ у м.Києві зроблено актовий запис 28.05.2010.

04.10.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на підставі наказу №1718-С/КІ ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат загальною площею108.9 кв.м.

У зазначеному наказі підставою видачі ОСОБА_3 свідоцтва, крім іншого, зазначено: список інвесторів, акти про прийняття будинку в експлуатацію та прийому-передачі квартири, довідка про виплату 100% вартості квартири.

У п.2 акту прийому-передачі квартири інвестору зазначено, що квартира побудована згідно з існуючими будівельними нормами та на підставі договору № 49632 від 06.04.2005.

Згідно копії паспорта НОМЕР_1 ОСОБА_4 , 11.06.2010 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї народився син ОСОБА_6 .

Зазначена інформація також відображена у відповіді Дарницького відділу РАЦС від 12.03.2021, наданої на виконання ухвали суду.

06.09.2013 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу продав, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , купив квартиру АДРЕСА_2 за 820000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер. Згідно спадкової справи його спадкоємцями є батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_4 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за спільні кошти, а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя, відтак укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 , який є недобросовісним покупцем, оскільки при укладенні вищевказаного договору знав про правовий режим майна, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Не погоджуючись із такими висновками суду першої інстанції, апелянт в своїй апеляційній скарзі апелянт зазначав , що покази свідків, які були представлені в суді першої інстанції, насамперед ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є дітьми сторін, не можуть свідчити про проживання їх батьків разом після розірвання шлюбу, а можуть свідчити лише про періодичність перебування ОСОБА_3 за місцем проживання ОСОБА_2 ; якщо б позивач вважала б ОСОБА_3 своїм цивільним чоловіком, то у документі про надання згоди на продаж земельної ділянки, позивач мала б вказати, що перебуває з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах. Зазначення у вищевказаному документі, що ОСОБА_3 саме «чоловік», а не «колишній чоловік», свідчить лише про те, що це стосується періоду, коли вони перебували у зареєстрованому шлюбі та купували земельну ділянку4 суд першої інстанції дав неправильну оцінку щодо застосування строку позовної давності, оскільки позовна давність для звернення ОСОБА_2 до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним спливла 04.10.2010 року, тобто ще до продажу спірної квартири; вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю має розглядатися в порядку окремого провадження, а не позовного, що було зроблено у даному випадку.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким твердженнями апелянта. Фактично, усі доводи апелянта, якими він обґрунтовує свою апеляційну скаргу, заявлялися ним і в суді першої інстанції, який за результатами їх належної та всебічної оцінки прийшов до обґрунтованого висновку про невідповідність таких доводів дійсним обставинам справи.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду констатує належність та обґрунтованість позиції суду першої інстанції за результатами розгляду справи по суті.

Окремо колегія суддів апеляційного суду зважає також на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю протягом п`яти років після розірванні шлюбу підтверджується наявними у матеріалах доказами, зокрема

1. Показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є дітьми сторін та зазначали, що батьки жили разом до 2010 року, вели спільне господарство, піклувались один про одного, поки батько не пішов до іншої жінки;

2. Показами сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які також підтвердили, що до 2010 року сторони по справі до 2010 року проживали разом як одна сім'я;

3. Твердженнями відповідача ОСОБА_3 , яка в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції особисто визнала обставини, на які посилалась позивач;

4. Визнанням факту проживання однією сім`єю у період з 2005 по 2010 рік самим ОСОБА_11 .

Окрім того, факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю до 2010 року підтверджується також й тим, що при відчуженні останнім земельної ділянки (яка як була придбана, так і відчужувалася вже після офіційного розірвання шлюбу між сторонами) ОСОБА_2 надавала нотаріальну згоду на здійснення відчуження такого майна її чоловіком, а останній не тільки не заперечував проти цього, але й використав таку згоду при оформленні відчуження землі.

З огляду на вищевказане, зібрані у справі докази узгоджуються з доводами позивача про факт проживання її і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 26.12.2005 року по 28.05.2010 року.

В свою чергу апелянт, заперечуючи проти вищевказаних тверджень позивача як в цілому, так і проти представлених нею доказів на підтвердження своєї позиції, тим не менш жодного належного доказу на свою користь не надав. Всі твердження апелянта з цього приводу залишилися голослівними умовиводами, які не були належним чином доведені в ході розгляду справи, а тому не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Щодо тверджень апелянта про безпідставне відхилення судом першої інстанції заяви про пропуск строку позовної давності колегія суддів апеляційного суду зазначає, що суд першої інстанції дав належну оцінку даним обставинам, з якою погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Оскільки вимоги позивача щодо того, що ОСОБА_3 на час придбання спірної квартири проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , здобули своє підтвердження в ході розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю вищевказаних осіб. При цьому жодного доказу з приводу того, що ОСОБА_3 повідомляв позивача про продаж спірної квартири чи обмежував користування позивача вказаною квартирою, або ж заявляв позивачу, що вона не має права на спірну квартиру, матеріали справи не містять.

Позивач стверджує, що лише в 2019 році випадково дізналась про продаж спірної квартири. Жодного доказу на спростування вказаних тверджень матеріали справи не містять, відтак підстави для критичного відношення до заявленого часу, коли позивач дізналася про продаж спірної квартири, у апеляційного суду немає.

Положеннями ст. 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для констатації факту пропуску строку позовної давності.

Окремо апелянт зазначав також і про те, що в порядку позовного не може бути встановлено факт проживання осіб однією сім`єю, оскільки така вимога має розглядатися виключно в порядку окремого провадження.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими твердженнями апелянта.

Згідно із п. п. 1, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З наведеного вбачається, що встановлення в окремому провадженні певного факту можливе лише при умові, що такий факт має юридичне значення (тобто від нього має безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду) та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

З даної справи вбачається наявність спору між сторонами. В рамках вирішення спору про характер власності на спірну квартиру і розглядається питання щодо встановлення факту спільного проживання. З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з даного приводу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько