Справа №752/2326/22
Провадження № 2/752/2016/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.10.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Ящука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зобов`язання надати житло,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», про зобов`язання надати житло на підставі Закону України «Про іпотеку».

В обґрунтування позовних вимог вказав, що між АКБСР «Укрсоцбанк» та позивачем 19.08.2008 року було укладено кредитний договір про надання коштів в сумі 64 000,00 доларів США. З метою забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір, за яким у якості забезпечення виконання умов кредитного договору позивач передав в іпотеку 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором іпотеки №825/4-40/9/8-086. Згідно рішення № 5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 АТ «Альфа-Банк» стало правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк». Згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» оформлено право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 19.08.2008, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. На цей час отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, індексний номер: 59313091 від 16.07.2021р.

Позивач зазначив, що АТ «Альфа Банк» було відмовлено у задоволенні позову про виселення позивача. Однак не зважаючи на зазначене, 18.07.2021р. з застосуванням насильства ОСОБА_1 та членів його сім`ї було виселено з спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

З урахуванням зазначеного позивач просить зобов`язати відповідача надати житлове приміщення виходячи із норм житлової площі 9 кв.м. на одну особу, зареєстровану у квартирі, яка була реалізована АТ «Альфа Банк».

Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 04.02.2022 відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено у підготовче судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 24.01.2023 замінено відповідача у справі, залучено до участі у справі АТ «Сенс Банк» як правонаступника АТ «Альфа Банк».

Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 24.01.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судове засідання у загальному позовному провадженні.

Представник позивача у ході розгляду справи підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просить задовольнити поданий позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його безпідставність, необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Вказана квартира була придбана на підставі Договору купівлі- продажу квартири від 07.09.2004, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю., за реєстровим № 8048, право власності зареєстроване Харківським міським бюро технічної інвентаризації згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 4660111 від 07.09.2004, реєстраційний номер 6884234.

19.08.2008 між АКБСР «Укрсоцбанк» та позивачем було укладено кредитний договір про надання коштів в сумі 64 000,00 доларів США.

З метою забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір, за яким у якості забезпечення виконання умов кредитного договору, позивач передав в іпотеку 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором іпотеки № 825/4-40/9/8-086. Термін погашення кредиту 10 серпня 2023 року.

Згідно рішення № 5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 АТ «Альфа-Банк» стало правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк».

Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» оформлено право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . яка належала на праві власності ОСОБА_1

22.08.2018 державним реєстратором Калініною Л. М. Зміївської міської ради Харківської області зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру, за AT «Укрсоцбанк».

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, індексний номер: 59313091 від 16.07.2021р.

АТ «Альфа-Банк» зверталося до суду з позовною заявою про виселення зареєстрованих в спірній квартирі осіб (справа № 639/1008/20), проте в задоволені позовних вимог було відмовлено.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач вказує на порушення його прав. При цьому зазначає про те, що незважаючи на відмову суду у виселені позивача з членами його родини із спірної квартири, 18.07.2021 із застосуванням насильства ОСОБА_1 та членів його сім`ї було виселено з зазначеної квартири.

Так, згідно з частиною першою статті 5 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Положеннями частин другої, третьої статті 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (частина перша статті 13 ЦПК України).

Таким чином, цивільним законом передбачено право особи на звернення до суду за захистом порушених прав.

Приписами статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Частинами другою та третьою статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про незаконність його виселення з спірної квартири. Наведені позивачем обставини необхідності надання йому житла з посиланням на Закон України «Про іпотеку» не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не обґрунтовують необхідність задоволення позову.

Зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували виселення позивача з членами його сім`ї у примусовому порядку у незаконний спосіб. ОСОБА_1 вказуючи на такі обставини не надав доказів звернення до поліції зі скаргами щодо вчинення проти нього та членів його родини протиправних дій.

Отже, звертаючись до суду із даним позовом та вказуючи на примусове із застосуванням насильства виселення позивача із членами його сім`ї з спірної квартири, ОСОБА_1 не надав суду належних чи допустимих доказів на підтвердження обставин незаконності звернення стягнення на предмет застави та недотримання порядку виселення з боку відповідача.

Також позивачем не надано доказів звернення до АТ «Альфа Банк» із відповідними заявами щодо незаконного примусового виселення та надання житла на виконання вимог Закону України «Про іпотеку».

Отже, під час розгляду справи позивач не виконав, передбачений статтею 81 ЦПК України обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, є недоведеними належними та допустимими доказами та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зобов`язання надати житло відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя