Номер провадження: 22-ц/813/3601/23
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Губської Х.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2022 року, ухваленого під головуванням судді Салтан Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю,

встановив:

07.04.2021 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна (а.с.1-7).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна були роз`єднані в окремі провадження (а.с. 32-33).

Позовні вимоги про поділ майна були мотивовані тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 09.03.2002 року було зареєстровано шлюб (а.с.11).

Під час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме: транспортний засіб марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску.

Позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте станом на день подання позовної заяви зазначеним транспортним засобом володіє та користується відповідач. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто.

Звертаючись до суду з позовом, позивач оцінила вартість спірного автомобіля - 200 000 грн., а тому просила стягнути з відповідача на її користь 100 000 грн.

В подальшому, ринкова вартість спірного автомобіля була встановлена позивачем з відкритих джерел за даними інтернет-ресурсу продажу автомобілів «AUTO-RIA» (електронний доступ: - https://auto.ria.com/uk/) шляхом знаходження середнього арифметичного числа (середньоринкової вартості).

Згідно інформації, розміщеної на зазначеному інтернет-ресурсі, в Одеській області наявно п`ять пропозицій з продажу автомобілів марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, вартістю: 354 076,00 грн., 384 744,00 грн., 348 500,00 грн., 460 020,00 грн., 292 740,00 грн. (копії скріншотів інтернет-ресурсу продажу автомобілів «AUTO-RIA» додаються).

Таким чином, позивач зазначила, що середня ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, становить 368 016,00 грн. (354 076,00 + 384 744,00 + 348 500,00 + 460 020,00 + 292 740,00 / 5 = 368 016,00).

Посилаючись на те, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, то частка позивача складає 1/2 частину від вартості транспортного засобу.

Ураховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, вартість своєї частки, як було вказано вище, позивач оцінила у 100 000,00 грн.

З урахуванням викладеного, позивач просила поділити майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме транспортний засіб марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, по 1/2 частці, наступним чином - залишити зазначений транспортний засіб за відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн., що є компенсацією її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності.

В свою чергу, 15.09.2021 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю, а саме: автомобіля марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 .

В обґрунтування свого зустрічного позову, позивач за зустрічним позовом посилався на те, що на момент придбання позивачем спірного транспортного засобу, позивач та відповідач проживали окремо та фактично припинили шлюбні відносини.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що транспортний засіб придбаний ним особисто за рахунок коштів, отриманих у подарунок від батьків позивача за зустрічним позовом, а тому спірний автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2022 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю також було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2022 року, в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги за його зустрічним позовом задовольнити, та визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на транспортний засіб, марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.153-156).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.188-190).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж пів року (а.с.165), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи та їх представника, у відсутність інших учасників справи, а також за наявними у справі доказами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, дійсно 09 березня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (а.с.11).

Під час перебування у шлюбі, 12.02.2019 року подружжям було набуто спільне майно, а саме - транспортний засіб марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 (а.с.83-84).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу (далі - СК України).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що автомобіль був придбаний за кошти, які йому подарували батьки для придбання цього автомобіля, просив визнати автомобіль його приватною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Частинами 4, 5 ст. 718 ЦК України, визначено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до суду першої інстанції та апеляційної інстанції не надавав копії такого договору, тобто відсутні будь-які письмові докази передання суми в дар.

Крім того, апелянтом не було надано будь-яких допустимих доказів, що саме нібито подаровані батьками кошти були спрямовані на придбання спірного автомобіля.

Так, на підтвердження факту дарування коштів, просив взяти до уваги свідчення батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , однак суд першої інстанції вірно взяв до уваги положення абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК України, про те, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК України визначені прямо (ч.2 ст. 937, ч.3 ст. 949 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 382/2454/15-ц.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З огляду на те, що надані позивачем докази на підтвердження придбання у шлюбі спірного автомобіля за його особисті кошті не є належними та допустимими, а сам факт дарування батьками йому коштів не може доводитись свідчення свідків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Так в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що з кінця 2017 року і по сьогоднішній день разом із відповідачкою не проживають, весь цей час у них окремий бюджет, окреме господарство, вони не користуються правами як подружжя.

Крім того, ОСОБА_1 вказував, про те, що суд першої інстанції не врахував чи перебували учасники справи у фактичних шлюбних відносинах.

Так, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_6 посилалась на те, що вони деякий час дійсно не проживали разом, однак, потім шлюбні відносини сторін покращились і вони знову стали проживати разом і вести спільне господарство, що стало підставою для залишення позову ОСОБА_1 до неї про розірвання шлюбу без розгляду за її заявою. Знялась вона з реєстрації за місцем постійного проживання на прохання ОСОБА_1 та його матері, щоб остання могла оформити субсидію (а.с.87).

Саме на момент придбання спірного автомобіля подружжя ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю і вели спільне господарство.

Заперечуючи проти зазначеного, ОСОБА_1 вказував про те, що 30.11.2017 року він дійсно звертався до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, але надав до суду заяву про залишення його позовних вимог без розгляду, яка ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.218 року була задоволена.

Зазначені обставини були пов`язані з тим, що він дійсно хотів зберегти сім`ю, проте на час придбання спірного автомобіля вони проживали окремо і спільне господарство не вели і автомобіль був придбаний за його особисті кошти.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів зазначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Той факт, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 30.11.2017 року звертався до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, але надав до суду заяву про залишення його позовних вимог без розгляду, яка ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.218 року була задоволена (а.с.67, 68), додатково свідчить про обґрунтованість доводів відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 стосовно сумісного проживання сторін, введення спільного господарства на час придбання спірного автомобіля, навіть не дивлячись на реєстрацію їх за різними адресами, проте під час перебування їх в зареєстрованому шлюбі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 11.07.2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.06.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк