Справа № 199/2963/23
(2/199/1522/23)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30.10.2023 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю представника позивача Вільямовського Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Наталія Сергіївна, ОСОБА_2 , про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра позивача ОСОБА_3 , спадкоємцями якої були її син ОСОБА_4 та сама позивач. Після смерті сестри позивача відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на частин домоволодіння АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк позивач подала заяву про прийняття спадщини до Четвертої ДДНК, в той час як син спадкодавці ОСОБА_4 спадщину не прийняв, оскільки вчасно із заявою про прийняття спадщини не звернувся, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не подавав, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Однак, державним нотаріусом відмовлено і позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно, що мотивовано відсутністю відомостей про реєстрацію місця проживання спадкодавиці, неподанням оригіналів документів на спадкове нерухоме майно, які фактично, за відомостями нотаріуса, утримує інший спадкоємець ОСОБА_2 . Однак, як стверджує позивач, вказана особа не має жодних родинних зв`язків на зі спадкодавицею, на зі спадкоємцями. Тому відмову нотаріуса позивач вважає неправомірною та безпідставною. За наведених обставин, посилаючись на те, що є єдиним спадкоємцем своєї сестри, яка прийняла спадщину, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після своєї сестри на частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року позову заяву залишено без руху, позивачу надано відповідний строк для усунення виявлених її позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи залучено державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєву Наталію Сергіївну, а також витребувано у останньої належним чином завірену копію спадкової справи, заведену внаслідок смерті спадкодавиці позивача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_2 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року за клопотанням представника позивача з Четвертої ДДНК витребувано належним чином завірену копію спадкової справи, заведену внаслідок смерті сина спадкодавиці позивача ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач право на подання відзиву не скористався.

За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за наведеної явки учасників справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра позивача ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрила спадщина на належне останній майно, зокрема на спірні частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією паспорту позивача, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також копіями витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та копіями інших матеріалів спадкової справи №207/2016, заведеної після смерті вказаної спадкодавиці.

11 березня 2016 року позивач звернулась до Четвертої ДДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї сестри ОСОБА_3 , внаслідок чого було заведено спадкову справу №207/2016, зі змісту копій матеріалів якої встановлено, що спадкодавиця заповіту не складала, а єдиними спадкоємцями за законом першої черги є її син ОСОБА_5 , а другої черги її сестра, якою є позивач по справі.

08 червня 2016 року син спадкодавиці ОСОБА_5 звернувся до Четвертої ДДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою державного нотаріуса від 14 червня 2016 року було відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Постанова державного нотаріуса мотивована пропуском спадкоємцем строку для прийняття спадщини не подано заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, а також через відсутність доказів факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавицею на момент смерті останньої, в той час як спадщину шляхом своєчасного подання відповідної заяви прийняла позивач. Наведені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи №207/2016.

Більш того, відповідно до копії листа Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року за вих.№5/1368 за період з 2011 року до дати складення листа в провадженні вказаного суде не перебувало і не перебуває цивільних справ щодо визначення додаткового строку ОСОБА_5 для подання заяви про прийняття спадщини або встановлення факту проживання ним зі спадкодавицею ОСОБА_3 на момент її смерті.

Таким чином, вищевикладені обставини зумовлюють беззаперечний висновок, що ОСОБА_5 за законом вважається таким, що спадщину не прийняв після своєї матері.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер вже сам ОСОБА_5 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно, заяву про прийняття якого 20 липня 2022 року подав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посилаючись на те, що він є сином спадкодавця, внаслідок чого Четвертою ДДНК було заведено спадкову справу №596/2022. При цьому копії матеріалів спадкової справи №596/2022 не тільки не містять доказів родинного зв`язку ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_5 , а навпаки місять докази, що спростовують вказану ступінь споріднення копію свідоцтва про смерть спадкодавця, повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (його батьком записано спадкодавця ОСОБА_5 ), а також копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , батьком якого записано іншу, ніж спадкодавець, особу. Більш того, не підтверджується і ступінь споріднення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 при співставленні прізвища, по батькові першого та прізвища, імені другого.

Однак, 25 серпня 2022 року ОСОБА_2 було подано до Четвертої ДДНК заяву про те, що він підтверджує утримання у себе правовстановлюючих документів на спірне спадкове нерухоме майно та заперечує проти видачі дублікатів на таке майно.

31 серпня 2022 року позивач подала до Четвертої ДДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину або про видачу постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у відповідь на що державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Відмова мотивована відсутністю відомостей про місце реєстрації спадкодавиці, що унеможливлює встановлення місця відкриття спадщини та кола спадкоємців, які належним чином спадщину прийняли, а також мотивована неподанням позивачем правовстановлюючих документів на спірне спадкове нерухоме майно, які (документи), за твердженням державного нотаріуса, утримуються ОСОБА_2 .

При цьому матеріали спадкової справи №207/2016 не містять доказів вчинення державним нотаріусом дій щодо з`ясування зареєстрованого місця проживання спадкодавиці та осіб, які були зареєстровані з нею за однією адресою, як то передбачено ст.ст.46, 46-1, 63 Закону України «Про нотаріат», п.1 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Окрім того, матеріали спадкової справи №596/2022 містять копію довідки відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 30 серпня 2022 року №14/5-8560, згідно якої за наявними даними будинкової книги спадкодавиця ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 12 лютого 2008 року по 21 жовтня 2015 року, де разом із нею значиться зареєстрованим місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 01 жовтня 2013 року по 16 березня 2017 року. При цьому копії матеріалів спадкових справ №207/2016, №596/2022 не містять жодних доказів родинного зв`язку, які б дозволяли віднести ОСОБА_6 до родича померлої спадкодавиці першого або другого ступеня споріднення.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження всі заявлені позивачем в обґрунтування її вимог фактичні обставини, зокрема, факт смерті спадкодавиці ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній спадкове майно, до якого входить і право власності на частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а також відсутність заповіту та наявність у померлої спадкодавиці лише двох спадкоємців за законом, один з яких спадкоємець першої черги син спадкодавиці ОСОБА_5 , який за законом вважається таким, що спадщину не прийняв, помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак не може бути відповідачем по справі, як і будь-хто з його спадкоємців. Другим спадкоємцем за законом є позивач, як сестра спадкодавиці та спадкоємець другої черги за законом, інших спадкоємців судом не встановлено. При цьому позивач у передбачені законом строк і порядок прийняла спадщину після своєї сестри, зокрема на спірне нерухоме майно, а тому суд приходить до висновку, що саме позивач набула право на належну спадкодавиці спадщину в повному обсязі, а відтак і право власності на спірну частину домоволодіння, як її складову. За таких обставин позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не може бути перешкодою для задоволення позову відсутність у позивача оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2007 року, на що посилався державний нотаріус у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 серпня 2022 року, оскільки факт існування такого свідоцтва, належності на його підставі спірної частки у праві власності на домоволодіння спадкодавиці позивача встановлено судом в ході розгляду справи, зокрема зі змісту копії такого свідоцтва, що наявне у матеріалах спадкових справ №207/2016 та №596/2022, зі змісту копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за спадкодавицею права власності на спірну частку домоволодіння. Також матеріали спадкових справ містять заяви ОСОБА_2 про те, що він утримує зазначений оригінал правовстановлюючого документу на спірне спадкове нерухоме майном, правомірність чого в ході розгляду справи не підтверджена.

Не може бути підставою і для відмови у задоволенні позову посилання державного нотаріуса у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 серпня 2022 року на відсутність відомостей про місце реєстрації спадкодавиці позивача, оскільки матеріали спадкової справи №207/2016 в порушення вимог ст.ст.46, 46-1, 63 Закону України «Про нотаріат», п.1 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, не містять доказів щодо вчинення державним нотаріусом дій задля з`ясування такого зареєстрованого місця проживання спадкодавиці та кола зареєстрованих із нею осіб. Натомість, копії матеріалів спадкової справи №596/2022, яка заведена тією ж державною нотаріальною конторою, вже містять відповідну довідку із відомостями про зареєстроване місце проживання спадкодавиці та зареєстрованих із нею осіб.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1262, 1268-1270, 1272, 1277, 1296, 1297 ЦК України, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (; адреса місцезнаходження: 49023, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Наталія Сергіївна (адреса місцезнаходження: 49023, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на частини домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 21119338) в порядку спадкування за законом після смерті її сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко