Дата документу 07.06.2023 Справа № 334/7004/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7004/21 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Провадження №22-ц/807/1302/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кристалбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кристалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання недійсним права користування жилим будинком, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Акціонерне товариство «Кристалбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання недійсним права користування жилим будинком, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком.

В обґрунтування позову зазначено, що 09 березня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «Раффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - ПАТ «Раффайзен Банк Аваль»), правонаступником прав вимоги якого є Акціонерне товариство «Кристалбанк» (далі по тексту - АТ «Кристалбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/7-02/3901-50 за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит на суму 81100, 00 доларів США, зі сплатою процентів за користуаання кредитом зі строком повернення до 08 березня 2026 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №014/17-02/3901-50 від 09 березня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки від 13 березня 2006 року із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1339.

Предметом іпотеки за Договором іпотеки є нерухоме майно, а саме жилий будинок загальною площею 339,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 702 кв.м.

24 травня 2017 року між ПАТ «Раффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк», правонаступником якого є АТ «Кристалбанк» був укладений Договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до якого ПАТ «Кристалбанк» набув всіх прав кредитора за кредитними операціями, переданими йому згідно Реєстру відступлених прав вимоги від 25 травня 2017 року. Також, від ПАТ «Раффайзен банк Аваль» до ПАТ «Кристалбанк» були передані права за всіма угодами, укладеними на забезпечення виконання зобов`язання за кредитними операціями.

Серед інших прав, згаданими вище договорами передано від ПАТ «Раффайзен Банк Аваль» до ПАТ «Кристалбанк» права кредитора: за кредитним договором №014/17-02/3901-50 від 09 березня 2006 року з додатковими угодами до нього, який було укладено з ОСОБА_1 ; за Договором іпотеки від 13 березня 2006 року, укладеного з ОСОБА_1 . Таким чином, на теперішній час AT «Кристалбанк» набуло всіх прав кредитора по відношенню до ОСОБА_1 за кредитним договором, а також по всіх договорах забезпечення, в тому числі і по договору іпотеки.

22 березня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотарільного округу Салтан В.В. було вчинено виконавчий напис № 253, яким в рахунок погашення заборгованості у розмірі 633 477,46 гривень, що є еквівалентом 79 254,03 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці розміром 702 кв. м., також стягнуто витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 3400,00 гривень. Вказаний виконавчий напис кілька разів пред`являвся до виконання з подальшим поверненням без виконання стягувачу, оскільки спочатку було введено мораторій на стягнення майна, а потім через реєстрацію неповнолітніх дітей.

Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання письмової згоди від іпотекодержателя.

Такий обов`язок відповідачем було порушено та зареєстровано у квартирі ОСОБА_2 , та неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На підставі вищевикладеного АТ «Кристалбанк» просив винати недійсним надання ОСОБА_1 у користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши їх такими, що втратили право користування жилим будинком за вказаною адресою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Кристалбанк», відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Акціонерне товариство «Кристалбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з відповідачів на користь Акціонерного товариства «Кристалбанк» понесені судові витрати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що надання предмета іпотеки для проживання та реєстації проживання там осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за своєю суттю є угодою про надання права користування житловим будинком, оскільки вказані особи набули права користування будинком. Дії відповідачів порушують умови іпотечного договору ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», та порушують права та інтереси Банку наданням іпотечного майна у користування третім особам без згоди іпотекодержателя, а отже надання в користування іпотечного майна в даному випадку підлягає визнанню недійсним, як правочину, який не створює виникнення прав користування ним у відповідних осіб, а отже такі особи підлягають визнанню такими, що втратили право користування жилим будинком.

Учасники справи, ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському районубудучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності вищезазначених осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задовленні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з вимогами про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном має звернутися виключно власник майна. Підставами визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням врегольвані нормами житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). На час подання позовної заяви власником вищезазначеного жилого будинку, що є предметом іпотеки є відповідач ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим будинком.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 09 березня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Раффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/7-02/3901-50 згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 81100, 00 доларів США, зі сплатою процентів за користуаання кредитом зі строком повернення до 08 березня 2026 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №014/17-02/3901-50 від 09 березня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки від 13 березня 2006 року з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1339 (т.1 а.с.5-6).

Предметом іпотеки за Договором іпотеки є нерухоме майно, а саме жилий будинок загальною площею 339,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 702 кв.м.

Згідно п.4.1.4 Договору іпотеки від 13 березня 2016 року ОСОБА_1 зобов`язався не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб. Зокрема не передавати в оренду, найм, не передавати в наступну іпотеку, тощо, не видавати довіреності на користування та розпорядження, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя.

24 травня 2017 року між АТ «Раффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк», правонаступником якого є АТ «Кристалбанк» був укладений Договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до якого ПАТ «Кристалбанк» набув всіх прав кредитора за кредитними операціями, переданими йому згідно Реєстру відступлених прав вимоги від 25 травня 2017 року (т.1 а.с.7-14).

Також, від ПАТ «Раффайзен банк Аваль» до ПАТ «Кристалбанк» були передані права за всіма угодами, укладеними на забезпечення виконання зобов`язання за кредитними операціями.

25 травня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» був укладений Договір відступлення прав за іпотечними договорами, визначеними в Додатку №1 до нього, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. за реєстровим № 1497 (т.1 а.с.14-17).

Серед інших прав, вищевкакзаними договорами передано від ПАТ «Раффайзен Банк Аваль» до ПАТ «Кристалбанк» права кредитора:за кредитним договором №014/17-02/3901-50 від 09 березня 2006 року з додатковими угодами до нього, який було укладено з ОСОБА_1 ; за Договором іпотеки від 13 березня 2006 року, укладеного з ОСОБА_1

22 березня 2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотарільного округу Салтан В.В. було вчинено виконавчий напис № 253, яким в рахунок погашення заборгованості у розмірі 633477,46 гривень, що є еквівалентом 79254,03 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки жилий будинок загальною площею 339,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 702 кв.м. Також стягнуто витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 3400,00 гривень (т.1 а.с.27).

Вказаний виконавчий напис № 253 від 22 березня 2013 року пред`являвся до примусового виконання до органів виконавчої служби. Втім, тричі був повернутий без виконання:

Відповідно до листа департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 24 грудня 2020 року № 01-71/19595 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані з 18 січня 2017 року в будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.18), який є предметом іпотеки.

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровькому району № 148р від 31 березня 2020 року відмовлено головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішення Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в наданні дозволу на реалізацію будинку АДРЕСА_3 , право користування яким мають діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з порушенням житлових прав дітей.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст. Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Кристалбанк» посилалося на те, що в порушення пункту 4.1.4 договору іпотеки з 18 січня 2017 року у жилому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без згоди іпотекодержателя.

Посилаючись, зокрема, на ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», позивач просив визнати недійсним надання ОСОБА_1 у користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вищезазначеного жилого будинку, та визнати зазначених осіб, такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов' язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом ( ч. 1 ст. 575 ЦК України ст. 1 Закону України « Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР (Житловий кодекс України, згідно з Законом України № 2215-IX від 21 квітня 2022 року, далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , адвокат Мазур Г.В. пояснила, що ОСОБА_2 є дружиною сина ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є її неповнолітні діти, які посилилися в жилий будинок, як члени сім`ї сина ОСОБА_1 . Проживають вони всі разом з ОСОБА_1 ведуть спільне господарство, будь яких угод між власником будинку ОСОБА_1 його сином та дружиною сина ОСОБА_2 про порядок користування жилим будинком не має.

З аналізу положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення співрних правовідносин) слідує, що члени сім`ї власника будинку ( квартири) (дружина власника, їх діти і батьки, інші особи, які проживають разом з ним і ведуть спірне господарство мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За ч. ч. 1 - 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Частинами другою-четвертою статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постанові від 29.09.2021 року у справі N 344/12708/19 (провадження N 61-8135св21) Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), потрібно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

АТ «Кристалбанк» в позовних вимогах підставою позову вказало, що відповідачем в порушення умов договору іпотеки (пункту 4.1.4) зареєстровано у будинку ОСОБА_2 , неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без згоди іпотекодержателя, тому останніх слід визнати такими, що втратили право користування жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1 (наслідок виселення)

З урахуванням положень ст. 47 Конституції України, статті 40 Закону України « Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Підставами позову про втрату відповідачів права користування жилим будинком (наслідок виселення), який є предметом іпотеки, позивач зазначає порушення ОСОБА_1 п. 4.1.4 договору іпотеки, яке, на думку позивача, полягає у реєстрації ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у цьому будинку. Саме так сформульовані вимоги та аргументи позивача у його позові.

Попри вимоги частини третьої статті 12, частин другої та четвертої статті 83 ЦПК України позивач не зазначив в позовній заяві такої підстави позову для виселення як те, що відбулося звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення усіх осіб, які в ньому проживають на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, а зміни підстав позову в суді апеляційної інстанції не передбачено нормами ЦПК України.

Позивач не посилався та не доводив порушення обов`язку суду першої інстанції щодо збирання ним доказів у цій цивільній справі відповідно до умов частини другої статті 13 ЦПК України. Суд, за деяким виключенням, не здійснює самостійне збирання доказів на користь однієї із сторін спору, оскільки це є порушенням вимог ЦПК України, зокрема статті 6 та частини другої статті 12, відповідно до яких суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності сторін спору перед законом та судом.

При цьому треба враховувати, що згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, цей позов заявлений не як позов про виселення з предмета іпотеки, на яке було звернене стягнення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Посилання заявника на недобросовісну поведінку іпотекодавця, порушення ним умов договору можуть свідчити про наявність підстав для застосування до сторони договору відповідних правових наслідків, встановлених договором іпотеки або законом.

Позивач не позбавлений права захищати будь-які свої інтереси та права, які випливають із виконавчого напису від 22 березня 2013 року про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме жилий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , дотримуючись при цьому вимог ЦПК України, які сформульовані в рівній мірі як для суду, так і для сторін судового провадження.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, підстави заявленого позову, суд першої інстанції фактично прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, проте в позові слід відмовити з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції застосовані норми права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного суду від 07 лютого 2022 року у справі № 753/16439/16-ц колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а в задоволенні позову слід відмовити з підстав зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кристалбанк» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2023 року у цій справі змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 червня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.