Провадження № 2/201/556/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивача адвоката Галінкіна В.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 (треті особи - Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в особі законного представника ОСОБА_7 ) про стягнення коштів, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2019 (згідно штампу на поштовому конверті а.с. 72) ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 про стягнення коштів, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення (а.с. 2-9 т. 1).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 18.11.2019 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 92 т. 1).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 25.10.2019 відмовлено позивачеві ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 50 т. 1).

Ухвалою суду від 23.01.2020 за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_9 , зупинене провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у справі № 200/7607/19 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В., третя особа - ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію (а.с. 126 127 т. 1).

За наслідками оскарження вказаної ухвали ОСОБА_1 постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2020 ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2020 про зупинення провадження залишена без змін (а.с. 197 200 т. 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2021 у справі № 200/7607/19 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Кокосадзе Л.В. (третя особа - ОСОБА_2 ) залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2021р., про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 2-15 т. 2).

У зв`язку із чим ухвалою судді від 08.12.2021 провадження у справі поновлене (а.с. 17 - т. 2).

Ухвалою суду від 19.08.2022 витребувано докази витребувано у державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , а у разі відсутності спадкових справ, надати будь-яку інформацією, якою володіє державна нотаріальна контора, зокрема, інформацію щодо того чи заводились спадкові справи іншими державними чи приватними нотаріусами, після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також інформацію щодо кола спадкоємців померлих (а.с. 108 т. 2).

Ухвалою суду від 29.09.2022 витребувано докази витребувано у державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори відомості з Державного спадкового реєстру щодо наявності/відсутності спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 118 т. 2).

Ухвалою суду від 18.01.2023 витребувано докази витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталії Миколаївни завірену належними чином копію свідоцтва про право на спадщину № 68803105 від 08.12.2021р., виданого спадкоємцю померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 , а у випадку неможливості надати інформацію щодо прізвища, імені, по-батькові, дати народження, реєстраційного номеру облікової картки платника податків та адреси зареєстрованого місця проживання особи, якій видане свідоцтво про право на спадщину № 68803105 від 08.12.2021р. (а.с. 145 т. 2).

Ухвалою суду від 18.01.2023 за клопотанням ОСОБА_7 та ОСОБА_2 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , законним представником якої є ОСОБА_7 (а.с. 147 -148 т. 2).

Ухвалою суду від 17.05.2023 залучено до участі у справі у якості правонаступника відповідачки ОСОБА_10 ОСОБА_3 (а.с. 189 т. 2).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в сумі 15000,00 доларів США (75750,00 грн.). Також укладена додаткова угода №1 від 18.10.2007 до договору про іпотечний кредит № 0 від 18.10.2007.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18.10.2007, 18.10.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_9 укладений договір іпотеки № 0/0/2/3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В., за реєстровим № 1595, на підставі якого в іпотеку банку передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв. м., житловою площею 27,2 кв.м.

Також, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АКІБ «Укрсиббанк» і ОСОБА_4 18.10.2007 укладено договір поруки із № 0/П1.

Окрім цього, на забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_10 18.10.2007 укладено до говір поруки із № 0/П2.

11.01.2019 між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 за результатами аукціону укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1090/К, відповідно до якого до ОСОБА_1 від банку перейшло право вимоги до боржників, майнових поручителів і фінансових поручителів, які виникли за зазначеними договорами, укладеними між АКІБ «Укрсиббанк» і ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 .

Того ж дня, 11.01.2019 між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 0/0/2/3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Куліш О.В., за яким ОСОБА_1 як новому іпотекодержателю відступлене право вимоги за іпотечним договором № 0/0/2/3 від 18.10.2007, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та іпотекодавцем ОСОБА_9 , в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 18.10.2007, укладеним з АКІБ «Укрсиббанк», право вимоги за якими перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк».

За цим іпотечним договором в іпотеку передано квартиру квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцеві ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу.

Разом з укладенням вищевказаних договорів про відступлення прав вимоги, банком передано позивачеві ОСОБА_1 оригінали всіх договорів: договору іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007, кредитного договору № 0 від 18.10.2007 з додатковою угодою № 1 до договору про іпотечний кредит №0 від 18.10.2007, договору поруки № 0/П1 від 18.10.2007, договору поруки № 0/П2 від 18.10.2007.

Про заміну первісного кредитора у зобов`язанні з ПАТ «Дельта Банк» на ОСОБА_1 у порядку ч. 2 ст. 516 ЦК України боржник ОСОБА_2 , майновий поручитель ОСОБА_9 , фінансові поручителі ОСОБА_10 і ОСОБА_4 письмово повідомлені.

16.01.2019, 01.03.2019 позивачем на адресу ОСОБА_2 і ОСОБА_9 направлені заяви-вимоги про усунення порушень за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Внаслідок несплати боржником та іпотекодавцем боргу в сумі 1164243,90 грн., 15.04.2019 позивачем ОСОБА_1 реалізоване право звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору № 0/0/2/3 від 18.10.2007, договору від 11.01.2019 відступлення права вимоги за іпотечним договором № 0/0/2/3 від 18.10.2007 та ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом реєстрації за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором станом на день направлення вимоги про усунення порушень зобов`язання (16.01.2019) становила 1164243,90 грн.

Відповідно до Звіту з незалежної оцінки майна вартість квартири на момент звернення стягнення на предмет іпотеки становила 595 572 грн. З огляду на те, що загальна сума заборгованості становить 1164 243,90 грн., а вартість майна, на яке звернуте стягнення становить 595572 грн., якими не задоволені відступлені позивачеві вимоги до позичальника та поручителів, то сума непогашеного зобов`язання відповідачів становить 568671,90 грн.

За змістом ч. 4 ст. 591 ЦК України та ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми).

Згідно із пп. 1.3, 1.4, 2.2, 2.3 договорів поруки, права вимоги за яким відступлені банком, поручителі ОСОБА_10 і ОСОБА_4 несуть солідарну відповідальність з боржником за виконання умов зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

24.04.2019 позивачем на адресу ОСОБА_4 і ОСОБА_10 направлялись вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, які отримані ними, але залишилися без реагування і задоволення.

Позивач вважає, що існують підстави для солідарного стягнення із фінансових поручителів позичальника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 і ОСОБА_10 непогашеної кредитної заборгованості в сумі 568671,90 грн.

Після набуття права власності на квартиру позивачем виявлено, що у квартирі зареєстровані: попередній власник, позичальник і члени його сім`ї - ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджено довідкою про склад сім`ї від 27.06.2019.

Вказані особи на даний час без належних на те правових підстав зареєстровані у квартирі, яка належить позивачеві. Отже, існують підстави для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення цих осіб права користування житловим приміщенням та зняття даних з реєстраційного обліку.

Факт порушення власника підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.06.2019, прийнятого ДОП Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області за фактом недопуску невідомими особами до приміщення.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української 22.04.2019 на адресу відповідачів - ОСОБА_9 і ОСОБА_2 позивачем направлена вимога про виселення і зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб з квартири. Вимога отримана відповідачами, але залишена без реагування.

Крім іншого, пунктом 2.4.7 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець укладенням вказаного договору зобов`язується не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Ані попередній іпотекодержатель ані позивач не надавали згоди на реєстрацію у вказаному житловому приміщенні будь яких фізичних осіб, зокрема, згоди на реєстрацію 30.08.2013 у квартирі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На підставі викладеного, просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 солідарно 568671,90 грн. невиконаних грошових зобов`язань за кредитним договором № 0 від 18.10.2007; усунути позивачеві перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_9 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 112 т. 2).

Водночас, ОСОБА_9 позовні вимоги не визнавала. 28.01.2020 її представник адвокат Пашніна А.В. (діяла на підставі ордеру від 23.09.2019 а.с. 164 т. 1) надавала відзив на позовну заяву (а.с. 161-163 т. 1), у якому не погоджувалася із позовними вимогами. Зазначила, що спірна квартира належить ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2000.

18.10.2007 між ОСОБА_2 (онуком ОСОБА_11 ) і АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір №0 від 18.10.2007, на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 15000,00 доларів США.

ОСОБА_9 на прохання онука виступила майновим поручителем. Договорів, які вона підписувала із АКІБ «УкрСиббанк» не зберіглися. З 18.10.2007 їй не було відомо про хід виконання ОСОБА_2 обов`язків за кредитним договором. Письмових вимог про невиконання ОСОБА_2 кредитної угоди вона не отримувала.

06.02.2019, 13.02.2019 і 21.02.2019 на адресу АДРЕСА_3 на її ім`я і ОСОБА_10 (її доньки, матері ОСОБА_2 ) надходили листи від АТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 , якими повідомлено про укладення 11.01.2019 між AT «Дельта Банк» і ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майнової вимоги № 1090/К до ОСОБА_2 за кредитним договором з усіма додатками, та іншими забезпечувальним договорами (іпотеки, поруки). Інших повідомлень від ОСОБА_1 й інших кредиторів не отримували.

У квітні 2019 року до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , приходив чоловік, який представився ОСОБА_1 , повідомив, що є власником цієї квартири, а колишнім власникам і особам, які проживають слід звільнити квартиру до 15.05.2019 добровільно, інакше він вживатиме заходів до примусового виселення.

Відповідачка 26.04.2019 отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої зізналася про наявність запису про реєстрацію права власності на її квартиру за ОСОБА_1 , якою, на її думку, протиправно позбавлено права власності на квартиру, що є її єдиним житлом та осіб, які там проживають. Тому у травні 2019 року звернулася із позовом до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності. Справа № 200/7607/19 перебуває у провадженні Жовтневого районного суду Дніпропетровська.

Не погоджувалася із вимогами про стягнення заборгованості, оскільки відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки та договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, ОСОБА_9 є лише майновим поручителем за договором іпотеки, а не поруки і тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» несе відповідальність виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Розрахунок боргу станом на 11.01.2019 здійснений ще ПАТ «Дельта Банк», який становить 1214344,47 грн., натомість зазначає про розмір заборгованості станом на 16.01.2019 сумі 1164243,90 грн., але ця сума заборгованості нічим не підтверджується. За розрахунком банка останній платіж за кредитним договором здійснено 01.01.2016. Графіком погашення заборгованості (додаток №1 до договору) передбачене щомісячне погашення. Згідно із п. 1.2.2. кредитного договору строком повернення кредиту є 17.10.2017. В силу положень ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитор не мав права здійснювати нарахування відсотків після 17.10.2017, але згідно розрахунку заборгованості відсотки розраховані до 11.01.2019.

Також вважала, що позивачем пропущений строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, кредитор без згоди поручителів збільшив обсяг їх відповідальності, а порука є припиненою на підставі положень ч. 4 ст. 559 ЦК України

Не погоджувалася із вимогами про виселення, оскільки квартира, яка належить ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2000, придбана не за кредитні кошти, а тому відсутні підстави для виселення мешканців з цієї квартири без надання їм іншого постійного житла, а позивач не зазначає іншого постійного житла. Рішенням суду може порушувати право дитини на житло.

На цих підставах просила у задоволенні позову відмовити.

Позивач 23.01.2020 надав відповідь на відзив (а.с. 129 136 т. 1), у якому зазначив, що він законно набув права власності на іпотечне майно згідно п.п. 2.1.1-2.1.2 договору іпотеки, ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Розрахунок заборгованості за договором кредиту дійсно зроблений банком, борг станом на 11.01.2019 (дату укладання договору купівлі-продажу права вимоги) складає 1214344,47 грн. Посилання ОСОБА_9 на необізнаність виконання ОСОБА_2 обов`язків за кредитним договором і не отримання вимог спростовується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2011 по справі № 2-7158 і заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2014 по справі № 201/4681/14-ц. Інформація про перехід права вимоги за договором про надання споживчого кредиту і усіма забезпечувальними договорами є загальнодоступною, міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Заяви-вимоги про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки направлялися 16.01.2019 та 01.03.2019 ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , які вони отримали, що підтверджується квитанціями й рекомендованими повідомленнями про поштові відправлення. За умовами договору іпотеки й з огляду на вимоги ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку», ч. 4 ст. 591 ЦК України звернення на іпотечне майно не припинило обов`язку ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо погашення основного боргу.

Відповідно до п. 2.5.7 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, не реєструвати фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. На момент укладання договору іпотеки ОСОБА_9 , ОСОБА_5 і неповнолітня ОСОБА_6 не були зареєстровані у квартирі і не мали права реєструватися у подальшому, оскільки дозволу щодо реєстрації даних осіб не надавалося.

У день підписання договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний був надати нотаріально посвідченні згоди всіх повнолітніх осіб, які мешкають у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, на їх виселення у разі звернення стягнення, а також згоду відповідного піклувального органу на виселення неповнолітніх, які мешкають у цьому приміщенні. Позивачеві невідомо про наявність чи відсутність нотаріальних згод, представником 02.01.2020 направлені адвокатські запити, але відповідей нотаріусом і нотаріальним архівом не надані.

До того ж у п. 2.4.10 іпотечного договору зазначено, що у разі невиконання умов договору іпотеки та/або кредитного договору та існування виконавчого провадження іпотекодавець та/або позичальник цим пунктом надає згоду на примусове звільнення, виписку та зняття з реєстрації з квартири, що є предметом іпотеки.

У переданих банком матеріалах кредитної справи є заяви ОСОБА_9 від 17.10.2007 про обізнаність про те, що у разі непогашення заборгованості ОСОБА_12 її квартира буде продана, та від 18.10.2007, якою ОСОБА_9 підтвердила надання альтернативного житла за адресою: АДРЕСА_3 .

Вважав строки давності не пропущеними, оскільки 11.01.2019 позивач отримав право вимоги, 16.01.2019 та 01.03.2019 направив вимоги відповідачам і 19.10.2019 звернувся до суду.

Представник позивача адвокат Галінкін В.Ф. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і поросив їх задовольнити.

Відповідачі, їх представники, треті особи, їх представники у судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи були неодноразово повідомлені належним чином (а.с. 102-110, 168 171, т. 1, 23-24, 50, 75-80, 89-94, 163-174, 197-203, 209, 214-217, 225-230 т. 2).

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

18.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в сумі 15000,00 доларів США, що еквівалентно 75750,00 грн. із цільовим призначенням для особистих потреб, із кінцевим терміном повернення 17.10.2017 зі сплатою 13,90 % річних (а.с. 11 17 т. 1).

Додатком № 1 до договору є графік погашення кредиту, яким передбачено погашення кредиту щомісячними платежами у період з 18.10.2007 по 17.10.2017 (а.с. 18-20 т. 1)

Також між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 18.10.2007 укладена додаткова угода №1 від 18.10.2007 до договору про іпотечний кредит № 0 від 18.10.2007, яким сторони додали до договору додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» і додаток № 3 «Тарифи кредитора», додатково погодили порядок розрахунків та процентну ставку (а.с. 21 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18.10.2007, того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_9 укладений договір іпотеки № 0/0/2/3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Куліш О.В., за реєстровим № 1595, на підставі якого в іпотеку банку передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2000 (а.с. 23 26 т. 1)

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АКІБ «Укрсиббанк» і ОСОБА_4 18.10.2007 укладено договір поруки із № 0/П1 (а.с. 27-28 т. 1).

А також з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_10 18.10.2007 укладено до говір поруки із № 0/П2 (а.с. 29 30 т. 1).

11.01.2019 між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 за результатами електронного аукціону, проведеного 18.12.2018 ПП «Експертне агентство», оформлених протоколом № UA-EA-2018-10-31-000167-b від 18.12.2018, укладено договір купівлі-продажу майнових прав№ 1090/К, відповідно до якого до ОСОБА_1 придбав у ПАТ «Дельта Банк» майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають: право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів (надалі - боржники), які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку № 1 до цього договору; право оскаржувати недійсність або припинення прав вимоги, а також припинення/ліквідацію будь-якого з боржників у судовому та позасудовому порядках; право звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень власника прав вимоги та/або кредитора за правами вимоги, які передбачені законодавством та укладеними договорами, включаючи, але не обмежуючись боржників, органів нотаріату, правонаступників/спадкоємців боржників, тощо; право власності на права вимоги, а також інші права кредитора за правами вимоги, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у разі скасування рішень про їх недійсність чи припинення або у разі скасування припинення/ліквідації боржника, на підставі цього договору; право набути у власність гроші та/або майно на підставах наведених у додатку № 1 до цього договору або отримати грошові кошти/відшкодування за наслідками недійсності/нікчемності укладених договорів, тощо; інші права, що пов`язані або випливають із прав вимоги (а.с. 33 35 т. 1).

Додатком до договору купівлі-продажу майнових прав № 1090/К визначений перелік прав вимоги, а саме, за кредитним договором № 0 від 18.10.2007 на загальну суму 1214344,47 грн. (боржник ОСОБА_2 ), права вимоги за іпотечним договором № 0/0/2/3 від 18.10.2007 (іпотекодавець ОСОБА_9 ), та договорами поруки № 0/П1, № 0/П2 (поручителі ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ) (а.с. 36 т. 1).

11.01.2019 між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 на підставі протоколу електронного аукціону і договору купівлі продажу майнових прав укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 0/0/2/3 від 18.10.2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Куліш О.В., зареєстрований за реєстровим № 1595, на підставі якого ОСОБА_1 набув право вимоги за іпотечним договором № 0/0/2/3 від 18.10.2007, укладеним між АКБ «Укрсиббанк» та іпотекодавцем ОСОБА_9 , в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 18.10.2007р., укладеним з АКБ «Укрсиббанк», право вимоги за якими перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі продажу прав вимоги, укладеного 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Шевченко Д.Г. за №№ 2949, 2950. (а.с. 41 42 т. 1).

Також 11.01.2019 на підставі протоколу електронного аукціону, договору купівлі продажу майнових прав укладено договори відступлення майнових прав за договорами поруки № 0/П1 та № 0/П2 від 18.10.2007, укладених із ОСОБА_4 і ОСОБА_10 (а.с. 43 46 т. 1).

Згідно із актом приймання-передачі кредитної справи від 11.01.2019 ПАТ «Дельта Банк» передані новому кредитору ОСОБА_1 договори: кредитний договір № 0 від 18.10.2007, додаткову угоду № 1 до договору про іпотечний кредит №0 від 18.10.2007, договір іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007, договори поруки № 0/П1 від 18.10.2007, № 0/П2 від 18.10.2007 (а.с. 47 т. 1).

15.04.2019 приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кокосадзе Л.В. здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 18.10.2007, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 52 т. 1).

28.05.2019 ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 і приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позов тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2000 їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 , 18 жовтня 2007 року ОСОБА_2 (онук позивачки) отримано в банку кредит в сумі 15000 доларів США з урахуванням майнового поручительства ОСОБА_9 уклала договір іпотеки з цим же АКІБ «Укрсиббанк», предметом цього договору була саме вказана квартира позивачки. Кредит погасили, боргів перед банком не мають, але документи про це не збереглися. Банк вважав, що є борги по вказаному договору і звернули стягнення на предмет іпотеки, а потім електронними торгами продав вказане житло і його власником став відповідач ОСОБА_1 .. ОСОБА_9 вважала вказане незаконним, оскільки борги банку погашали з онуком, про договори банку не знали, відчуження житла відбулося в період обтяження і діяв мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, в квартирі позивачка мешкає з дітьми, порушуються їх права; іншого житла вона не має.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2021 у справі № 201/7607/19, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2021, відмовлено ОСОБА_9 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Л.В., третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності на нерухоме майно.

Ухвалою Верховного Суду від 27.09.2023 за клопотанням ОСОБА_1 касаційне провадження у даній справі закрите, у зв`язку із тим, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про смерть від 06 січня 2022 року серії НОМЕР_1 ), а станом на день постановлення цієї ухвали інформації про її правонаступників до суду не надходило. При цьому, Верховний Суд неодноразово вчиняв процесуальні дії для отримання відповідної інформації шляхом надсилання запитів адвокату заявника, яка подавала касаційну скаргу та зверталася до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, а також відповідного запиту до нотаріальної контори. Відповіді не отримано. Вжитими Верховним Судом заходами встановлено відсутність інформації про правонаступників ОСОБА_9 .

На виконання ухвали суду від 19.08.2022 про витребування доказів у державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори матеріалів спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , надання інформації про заведені спадкові справи іншими державними чи приватними нотаріусами (а.с. 108 т. 2), листом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 16.09.2022 за № 1380/01-16 повідомлено, що після смерті ОСОБА_9 і ОСОБА_5 , згідно даних алфавітної книги обліку спадкових справ Першої Дніпровської державної нотаріальної контори, спадкову справу не було заведено. Перевірка проведена за період з 23.02.2021 по 16.09.2022 (а.с. 112 т. 2).

У подальшому, листами Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 11.11.2022 за № 1775/01-09 та № 1774/01-09 на виконання запиту суду зі Спадкового реєстру надані Інформаційні довідки за №70609564 і № 70609651 від 11.11.2022 на ім`я померлої ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , з яких було встановлено, що після смерті ОСОБА_10 приватним нотаріусом Пилипенком Н.М. заведено спадкову справу № 40/2021 та 08.12.2021 видане свідоцтво про право на спадщину, а після смерті ОСОБА_9 відсутні дані у спадковому реєстрі (а.с. 133 140 т. 2).

У подальшому на виконання ухвали суду від 18.01.2023 про витребування доказів приватним нотаріусом Пилипенком Н.М. надано копію свідоцтва про право на спадщину від 08.12.2021, згідно із яким після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцями є донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , у тому числі з урахуванням 3/4 частки у спадщині, від яких відмовилися чоловік - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , син - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 - 1/1 частка у спадщині. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з вкладів з відповідними відсотками та нарахованими компенсаціями, на рахунках, що знаходяться в: АТ «Акцент-Банк», зокрема, 16.04.2019 депозитний договір SAMABWFD001, рахунок № НОМЕР_2 - сума залишку 3704,59 грн., які належали померлій на підставі повідомлення АТ «Акцент-Банк» від 07.09.2021 № 20.1,0.0.0/7-20210906/411; АТ «Сбербанк» - рахунок № НОМЕР_3 від 09.02.2015, залишок 12000,00 рос.руб, рахунок № НОМЕР_3 від 09.02.2015, залишок 2,66 грн., які належали померлій на підставі повідомлення банку від 14.09.2021 за № 12188/4/07-2-5-БТ (а.с. 181 т. 2).

Ухвалою суду від 17.05.2023 залучено до участі у справі у якості правонаступника відповідачки ОСОБА_10 ОСОБА_3 (а.с. 189 т. 2).

Однак, не дивлячись на неодноразові виклики, ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилася.

Позивач у позові просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 568671,90 грн. як суму залишку невиконаних грошових зобов`язань за кредитним договором, обґрунтовуючи це тим, що 15.04.2019 у порядку ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» він реалізував право звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до Звіту з незалежної оцінки вартість нерухомого майна на момент звернення стягнення на предмет іпотеки становила 595572 грн., а загальна сума заборгованості становить 1164243,90 грн., тому різниця непогашеного зобов`язання відповідачів становить 568671,90 грн.

Судом перевірено за даними Єдиного держаного реєстру судових рішень, що ПАТ «УкрСиббанк» 14.02.2011 зверталося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2011 у справі № 2-7158 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_10 на користь ПАТ «УкрСиббанк» загальний борг за кредитним договором від 18.10.2007 в сумі 124818,01 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2014 по справі № 201/4681/14-ц задоволений позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнуто з ОСОБА_9 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 158 412,89 грн., що складається з: тіло кредиту - 110 334,86 грн., відсотки 48078,03 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 158412,89 грн. звернуте стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_9 , а саме: нерухоме майно - квартира, реєстраційний номер 20661878, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в житловому будинку літ. А-9 квартира АДРЕСА_4 , яка складається: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6 - житлова, 7 - житлова, 1 - лоджія. Загальна площа-45,8 кв. м.; житлова площа - 27,2 кв.м.

Суд зазначає, що ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо від основного (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/31762/14-ц (провадження № 14-662цс18)).

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції на момент укладення договорів поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11(провадження № 14-265цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19)).

З аналізу ч. 4 ст. 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Як установлено із матеріалів справи, первісний кредитор - ПАТ «УкрСиббанк» ще 14.02.2011 звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів боржника ОСОБА_2 і поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за кредитним договором. А тому банк ще тоді реалізував своє право на пред`явлення вимоги до поручителів про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договорами поруки у судовому порядку, а відтак, на сьогодні дія договорів поруки є припиненою до поручителів, і, як наслідок, до їх правонаступників.

Отже, вимоги позивача поручителів та до їх правонаступників, зокрема, правонаступника ОСОБА_10 ОСОБА_3 про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог до основного боржника ОСОБА_2 і до іпотекодавця ОСОБА_9 про стягнення заборгованості, то суд зазначає про таке.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону (у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта ст. 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час, виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим, при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Зазначений правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21).

Як видно із матеріалів справи, позивач зареєстрував за собою право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки, укладеної з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 18.10.2007 № 0, тобто скористався правом позасудового врегулювання спору, адже це видно із інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

У такий спосіб позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому зобов`язання за кредитним договором від 18.10.2007 припинилися.

Отже, наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин правового механізму, передбаченого нормами частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки)

Лише у випадку звернення стягнення шляхом реалізації іпотечного майна в порядку статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право отримати повне задоволення своїх вимог за умови недостатності грошових коштів, виручених від реалізації предмету іпотеки.

Сторонами договору іпотеки від 18.10.2007 не було передбачено право іпотекодержателя на повне задоволення своїх вимог за умови недостатності грошових коштів у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Частина 4 ст. 36 вказаного Закону передбачає можливість іпотекодержателя звернутися із наступними вимогами до боржника щодо виконання основного зобов`язання, якщо це передбачено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03 липня 2018 року були внесені зміни до статті 36 Закону України «Про іпотеку», серед яких є положення, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом із тим, як слідує з прикінцевих та перехідних положень, цей закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом, тобто 04 лютого 2019 року.

Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Відтак, не могли бути задоволеними вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором із боржника ОСОБА_2 та іпотекодателя ОСОБА_9 .

Водночас, згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. У цій справі спірні правовідносини допускають правонаступництво. Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 1 частини першої статті 251 ЦПК України, до залучення до участі у справі правонаступника.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Під час розгляду справи, з урахуванням строку на прийняття спадщини, правонаступників ОСОБА_9 не встановлено.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Враховуючи відсутність правонаступників, провадження у справі у частині вимог до ОСОБА_9 підлягатиме закриттю.

Стосовно вимог позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування, зняття їх з реєстрації та виселення.

Згідно із довідкою № 5330 про склад сім`ї від 07.06.2019, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 - з 30.09.2008; ОСОБА_2 (онук ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_11 - з 15.10.2007; ОСОБА_5 (невістка) - ІНФОРМАЦІЯ_12 - з 30.08.2013; неповнолітня ОСОБА_6 (праонука ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_13 - з 30.08.2013 (а.с. 55 т. 1).

Позивач у позові ставив питання про виселення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (невістка ОСОБА_9 згідно довідки), ОСОБА_2 (онука ОСОБА_9 ) і неповнолітньої ОСОБА_6 (праонуки ОСОБА_9 ),

ОСОБА_9 і ОСОБА_10 померли.

Після смерті відповідачки ОСОБА_10 , спадкоємицею є її стала донька - ОСОБА_3 , яка зареєстрована іншою за адресою: АДРЕСА_3 .

Від спадщини після смерті відповідачки ОСОБА_10 відмовився чоловік - ОСОБА_13 , син - ОСОБА_14 , і син відповідач ОСОБА_2 (боржник).

Отже, відповідачка ОСОБА_9 померла, правонаступники відсутні, вжитими судом заходами з`ясовано, що жодні із спадкоємців не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Встановлено, що позивач 25.04.2019 надсилав вимогу про виселення та самостійне зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб лише ОСОБА_9 і ОСОБА_2 зі спірної квартири (а.с. 65 68 т. 1). Іншим особам - померлій ОСОБА_10 і неповнолітній ОСОБА_6 в особі її законного представника вимоги не надсилалися.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічні за змістом положення містяться й у ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Частина 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові 22.03.2023 по справі № 361/4481/19

Повертаючись до аналізу правовідносин у даній справі, суд зазначає, що сама по собі довідка про реєстрацію місця проживання не є належним доказом того, що особи проживають у спірній квартирі. Зокрема, упродовж всього розгляду справи позивач не надав доказів того, що ОСОБА_2 і неповнолітня ОСОБА_6 дійсно фактично проживають у цій квартирі та створюють позивачеві перешкоди у користуванні.

Як вказано у ч. 3 ст. 40 ЖК Української РСР всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Відтак, ключовим є питання отримання вимоги про виселення.

Як було вказано, позивач надсилав вимогу про виселення лише нині померлій ОСОБА_9 (іподекодавцеві, яка нині померла) і ОСОБА_2 (боржникові). Матеріали справи містять лише докази направлення вимоги, але жодних доказів того, що вони отримували ці вимоги матеріли справи не містять. (а.с. 65 68 т. 1).

Іншим особам, які визначені відповідачам - померлій ОСОБА_10 і неповнолітній ОСОБА_6 в особі її законного представника вимоги не надсилалися.

Де проживає фактично ОСОБА_2 з матеріалів справи не встановлено.

У матеріалах справи є пояснення позивача від 19.06.2019, надані до органу поліції про те, що по прибуттю за адресою спірної квартири 19.06.2019 через двері з ним спілкувалася жінка, яка не назвала своє прізвище (а.с. 71 т. 1). Довідка про склад сім`ї отримана позивачем ще у червні 2019 року, оновленої довідки позивач не надав та не звернувся до суду із клопотанням з цього питання.

Як з`ясовано, правонаступниками ОСОБА_10 стала донька ОСОБА_3 , яка зареєстрована за іншою адресою ( АДРЕСА_3 ). Ухвалою суду від 17.05.2023 останню залучено до участі у справі у якості правонаступника відповідачки ОСОБА_10 , однак вона не зареєстрована у спірній квартирі і позивач не заявляв до неї вимоги про усунення перешкод шляхом виселення.

Також ухвалою суду від 18.01.2023 за клопотанням ОСОБА_7 та ОСОБА_2 залучено до участі у справі у якості третіх осіб ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (законним представником якої є ОСОБА_7 (а.с. 147 -148 т. 2), оскільки ОСОБА_7 вказувала у клопотання, що вона фактично проживає у квартирі з дитиною ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (дитино-інвалідом) (а.с. 34 т. 2).

Однак позивач не залучав їх до участі у якості відповідачів і не направляв їм вимог про виселення.

ОСОБА_9 і ОСОБА_10 померли, тому не можуть створювати позивачеві перешкод у користуванні, а неповнолітній ОСОБА_6 в особі законного представника вимога не надсилалася.

Отже, суд вважає, що позивачем, який у якості доказу проживання осіб надав лише довідку про склад сім`ї, не доведено наявності перешкод у користуванні квартирою як відповідачем ОСОБА_2 , так і іншими особами.

Неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей. Оскільки статус тимчасових мешканців не дає самостійного права на жиле приміщення, то діти цих осіб прав на займане житло теж не набувають, а у випадках самоправного зайняття жилого приміщення, обов`язок виселення без надання іншого жилого приміщення поширюється і на неповнолітніх дітей осіб, які його самовільно зайняли.

Така позиція сформована Верховним Судом у постанов від 08.11.2023 у справі №496/4525/17.

Водночас, позивачем не з`ясовано питання ані про те, хто фактично проживає у спірній квартирі після смерті двох з відповідачів, чиєю дитиною є ОСОБА_6 . З відповідними клопотаннями позивач також до суду не звертався. Вимогу про виселення у порядку ст. 40 ЖК Української РСР позивач до батьків ОСОБА_6 не надсилав.

Суд вважає позовні вимоги недоведеними, оскільки позивачем, заявивши вимогу про примусове виселення осіб, не надав доказів наявності перешкод у користуванні власністю, а лише застарілу довідку про склад сім`ї. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки у задоволення позову відмовлено, то згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 (треті особи - Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в особі законного представника ОСОБА_7 ) про стягнення коштів, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 01 грудня 2023 року.

Суддя О.С. Наумова