Провадження № 2/202/2878/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мариніна О.В.

за участю секретаря судового засідання - Жупій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод до розпорядження приватним житловим приміщенням, про визнання громадянина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, про виселення з житлового приміщення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод до розпорядження приватним житловим приміщенням, про визнання громадянина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, про виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позову вказує, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Краматорського міського суду від 10.05.2006 p. У цьому будинку з 2000 року зареєстрований та проживає його син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який права власності у цьому будинку він не має. Наприкінці 2022 року позивач вирішив продати свій будинок та потенційним покупцем будинку висунуто обов`язкову умову покупки - щоб на момент оформлення договору купівлі-продажу у будинку не проживав та не був зареєстрований відповідач. 21 грудня 2022 року позивач надіслав ОСОБА_2 попередження про виселення та зняття з реєстрації в строк до 25 лютого 2023 р., але до нинішнього часу він добровільно не виселився та не знявся з реєстрації. Подальше проживання відповідача у будинку позивача та його реєстрація там перешкоджає власнику вільно розпорядитися моїм приватним майном, а саме - продати його. У зв`язку з чим просив виселити ОСОБА_2 та признати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою від 05.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначена дата судового засідання.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлений. Причини неявки суду не повідомив, відзиву та заперечень проти позову не надав.

Згідно ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши надані позивачем докази, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачу на підставі рішення Краматорського міського суду від 10.05.2006 p. належить будинок АДРЕСА_1 .

В даному будинку з 2000 року зареєстрований та проживає його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21 грудня 2022 року позивач надіслав ОСОБА_2 попередження про виселення та зняття з реєстрації в строк до 25 лютого 2023 р., оскільки він має намір продати належний йому будинок.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Відповідно ч.2 ст. 405 ЦПК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72, 405 ЖК України дає підстави для висновку, що член сім`ї власника житла може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначає сам позивач його син - ОСОБА_2 проживає за місцем реєстрації: по АДРЕСА_1 та не відсутній без поважних причин за місцем реєстрації тривалий час.

Інші домовленості між відповідачем і власником житла, згідно наданих матеріалів відсутні.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №490/12384/16-ц від 24 жовтня 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави відповідно до статей 71, 72, 405 ЖК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не втрачав інтересу до спірного житла, постійно проживає в ньому та позивачем не доведений факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ч.1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч.1 ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази того, що відповідачем з вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Відповідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Підстави для виселення відповідача, який тривалий час за згодою власника будинку зареєстрований у ньому та користувався ним, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Так, позивачем не наведено та не обґрунтовано, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням.

Така позиція узгоджується із висновком постанови Верховного Суду по справі №305/1330/16-ц від 25.06.2020, згідно якої Верховний Суд у вирішенні спору виходив з того, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Суд також зауважує, що відповідно п.п.5 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 передбачено право власника житла звернутися до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) для здійснення зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6 до Порядку, що дозволяє позивачу самостійно здійснити зняття всіх дорослих членів своєї сім`ї, які не є співвласниками, зокрема свого повнолітнього сина, із зареєстрованого місця проживання, у позасудовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, що є підставою для відмови в задоволенню позовних вимог повністю.

Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст. 402, 405 ЦК України, ст. 71-72, 116,157 ЖК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення - відмовити повністю.

Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судовий збір покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О. В. Маринін