УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 753/13573/23

провадження № 61-16016ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шкварко Валерією Іванівною, на постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна.

Разом із позовною заявою позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки «Ягуар», державний номерний знак НОМЕР_1 , які належать відповідачу.

Обґрунтовувала заяву тим, що між сторонами виник спір щодо поділу майна, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Між позивачем та відповідачем виник спір щодо поділу майна подружжя, в тому числі квартири за адресою: АДРЕСА_2 , транспортного засобу марка JAGUAR XF R Sport 3.0, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Право власності на зазначені квартиру і транспортні засоби зареєстровано за відповідачем. Будучи власником майна, яке є спільним майном подружжя, відповідач має можливість відчужити його на користь інших осіб. Обраний вид забезпечення позову позивач вважає співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цій справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року скасовано. Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Постанова апеляційного суду, мотивована тим, що забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, та повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі їх задоволення, не порушуючи при цьому збалансованості інтересів інших осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. З аналізу положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову. Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами існує спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.8). Дана квартира є предметом спору і позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартиру. Таким чином, накладення арешту на квартиру є обґрунтованим та співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки у випадку здійснення відповідачем відчуження спірної квартири на користь іншої особи, позивач не зможе захистити свої порушені права в межах одного поданого позову без нових звернень до суду про оскарження реєстраційних дій та без витребування майна з чужого незаконного володіння нового власника. За обставинами даної справи, оскільки сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідач може провести відчуження квартири, відповідно існує реальна загроза неможливості виконання рішення суду та ефективного захисту прав позивача.

Разом з тим накладення арешту на транспортний засіб не є співмірним з заявленими позовними вимогами, оскільки позивач просила стягнути грошову компенсацію її частки в такому майні. Таким чином, відчуження транспортного засобу, жодним чином не буде впливати на виконання рішення суду, яке в цій частині стосується стягнення грошей. Суду не наведено доводів та не надано доказів, що у відповідача відсутній заробіток та кошти з яких він зможе виконати рішення суду в частині грошової компенсації, в разі задоволення позову судом.

Враховуючи кладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано повністю відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

03 листопада 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, з пропуском строку на касаційне оскарження.

Касаційна скарга обґрунтована тим, щопостанова суду апеляційної інстанції не відповідає нормам матеріального і процесуального права, є необґрунтованою, винесеною судом внаслідок неповного встановлення фактичних обставин щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі, без врахування правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах. Позивач не надала жодних доказів, які б свідчили про наявність дій відповідача спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без надання відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Позивач повинна була обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. В кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника, відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі №308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Накладаючи арешт на квартиру, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що обраний ОСОБА_2 вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно неспівмірний із предметом позову у цій справі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна (постанови Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19).

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, а суд апеляційної інстанції проігнорував норми чинного законодавства, у результаті чого прийняв незаконну постанову, чим порушив прав та інтересів відповідача.

Касаційна скарга ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2023 року була залишена без руху, оскільки заявником пропущено строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду, а клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження заявлено не було.

29 листопада 2023 року заявник подала до Верховного Суду заяву про поновлення строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду. Заява мотивована тим, що постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року адвокат відповідача - Шкварко В. І. отримала засобами електронного зв`язку на електронну пошту 10 листопада 2023 року, тому касаційну скаргу ними було подано відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України в межах 30 днів з моменту отримання оскаржуваного судового рішення, що підтверджується наданими до суду доказами.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 03 листопада 2023 року, тобто протягом тридцяти днів з дня, коли особа отримала оскаржену ухвалу, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Суд апеляційної інстанції встановив, що предметом спору у справі є вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна. Зокрема, між сторонами існує спір про право власності на квартиру, що розташована на АДРЕСА_2 , на 1/2 частку у праві власності на яку позивач просила визнати за нею. Право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем(а. с. 8). Сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, тому відповідач має реальну можливість відчужити спірну квартиру. У випадку відчуження якої позивач не зможе захистити свої порушені права в межах одного поданого позову без нових звернень до суду.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок, що накладення арешту на спірну квартиру є обґрунтованим та співмірним із заявленими позовними вимогами, у зв`язку з чим є підстави для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, Верховного Суду: від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18 є необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17 є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. М. Русинчук