П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада2023 року м. Київ

Справа № 758/3656/23

Провадження: № 22-ц/824/13423/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А.,Мережко М. В.

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Банцер Оксани Володимирівни в інтересах Товариства з обмежною відповідальністю «Альянс Новобуд»

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковбасюк О. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Новобуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання виконати зобов`язання,

у с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.02.2020 року між нею та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адвайзер»( далі по тексту АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер», відповідач) було укладено договори купівлі-продажу деривативу №94880-А, №94882-А, якими засвідчуються зобов`язання ТОВ «Альянс Новобуд» продати майнові права на квартиру і нежитлове приміщення у складі багатофункціонального комплексу, що будується. 18.02.2020 року між нею, позивачкою, та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» підписано акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94880-А від 18.02.2020, а 27.11.2020 - акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94882-А від 18.02.2020. 18.02.2020 року між ними на виконання форвардного контракту №94378-А від 11.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94880-А, форвардного контракту №94622-А від 13.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94882-А укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП відповідно.

Відповідно до умов договорів купівлі-продажу майнових прав відповідач зобов`язався передати у її, ОСОБА_2 , власність майнові права на квартиру та нежитлове приміщення, а вона зобов`язалась оплатити ціну таких прав у розмірі 2 509 141,60 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 93 086, 89 доларів США та 2 355 392,00 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 87 382, 92 доларів США, відповідно. До 24.02.2022 року вона, ОСОБА_2 ,належним чином виконувала свої зобов`язання за договорами відповідно до погодженого сторонами графіку платежів. Станом на 07.02.2022 за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 нею сплачено 2 378 673,98 грн., що складає 94,8 % від вартості майнових прав на квартиру, а за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП - 2 049 412, 16 грн., що складає 87,01% від вартості майнових прав на нежитлове приміщення.Однак, у зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації вона була змушена евакуюватися через небезпеку для життя та здоров`я спочатку на захід країни, а потім до Іспанії, де отримала тимчасовий захист, про що неодноразово повідомляла менеджера відповідача у месенджері Viber. Від виконання своїх зобов`язань за договорами вона не відмовлялася. 23.02.2023 року нею повністю сплачено залишок несплачених коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 131 000 грн., а також повністю сплачено залишок коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП в розмірі 398 000 грн. Однак, після отримання відповіді ТОВ «Альянс Новобуд» від 24.02.2023 на адвокатський запит представника позивача від 17.02.2023, їй стало відомо, що ТОВ «Альянс Новобуд» вважає достроково розірваними договори купівлі-продажу майнових прав №№ 1/3/55-ІЛ, ІЛ-109-НП. Разом із цим, повідомлень про дострокове розірвання цих договорів вона, позивачка, раніше не отримувала. Також стверджувала, що для того, щоб одностороннє розірвання договорів відбулося, потрібно не лише невиконання грошового зобов`язання впродовж певного строку, але й сплив 10 днів з моменту отримання позивачем повідомлення відповідача про розірвання договору. Оскільки вона не отримала відповідні повідомлення відповідача, а виконання нею договірних зобов`язань у повному обсязі усунуло підставу, правові наслідки у вигляді розірвання договорів не настали. Вважала, що інше тлумачення умов договорів купівлі-продажу майнових прав і повідомлень щодо одностороннього розірвання зазначених договорів суперечитиме меті цих правочинів, що розраховані на їх сприйняття іншою особою договору, є недобросовісним, нерозумним та несправедливим, оскільки такі умови визначають певний строк після повідомлення позивача про одностороннє розірвання договорів, зі спливом якого договори припинять свою дію. 27.02.2023 року відповідачем були повернуті кошти, які вона сплатила 23.02.2023 року, на належний їй рахунок. За викладених обставин, просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо дострокового розірвання в односторонньому порядку укладених з нею 18.02.2020 договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, а також зобов`язати відповідача прийняти від неї відповідні суми грошових коштів та зарахувати їх як оплату вартості ціни майнових прав за такими договорами.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 рокупозов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ТОВ «Альянс Новобуд» щодо дострокового розірвання в односторонньому порядку договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладеного з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Визнано протиправними дії ТОВ «Альянс Новобуд» щодо дострокового розірвання в односторонньому порядку договору купівлі - продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, укладеного з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Зобов`язано ТОВ «Альянс Новобуд» прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 130 467 грн 62 коп та зарахувати їх в якості сплати вартості ціни майнових прав за договором купівлі - продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладеним з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Зобов`язано ТОВ «Альянс Новобуд» прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 397 532 грн 13 коп та зарахувати їх в якості сплати вартості ціни майнових прав за договором купівлі - продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, укладеним з ОСОБА_1 18 лютого 2020 року.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Банцер О.В. в інтересах ТОВ «Альянс Новобуд» подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачка порушила графік оплат за укладеними договорами, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість. У зв`язку із простроченням ОСОБА_2 оплати за договорами купівлі-продажу майнових прав у ТОВ «Альянс Новобуд» виникло право на дострокове розірвання договорів у порядку, визначеному п.п. 4.2, 4.2.1., 4.3 договорів. Зауважив, що сторонами було узгоджено в договорі можливість його розірвання після спливу 10 календарних днів з дати вказаної на поштовій квитанції та описі вкладення направленого повідомлення, і вказана обставина не пов`язується із моментом отриманням покупцем за договорами повідомлення про розірвання цих договорів.

Вважає, що ТОВ «Альянс Новобуд» діяло в межах узгоджених сторонами умов договору, а тому вимоги позивача не заслуговують на увагу. Вказані умови були узгоджені між сторонами, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для тлумачення таких умов. Більше того, позивачка була обізнана щодо розірвання договорів шляхом отримання відповідного повідомлення у месенджер на її телефон до здійснення нею останніх платежів на виконання умов договору, однак суд першої інстанції не прийняв відповідні докази до уваги. Окрім того, зазначив, що позивачем було обрано не передбачений законодавством спосіб захисту, а відтак такий спосіб є неефективним.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Навальнєв О.Ю. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що позиція скаржника не спростовує того факту, що саме по собі направлення поштовим листом повідомлення про розірвання договору без його вручення не може свідчити про обізнаність того, кому це повідомлення адресовано. Вказав, що за умов відмови відповідача від прийняття коштів на виконання укладених між сторонами договорів, визначений спосіб захисту є належним та спрямованим на ефективних захист порушеного права позивачки.

В судовому засіданні адвокати Навальнєв О.Ю. та Навальнєва Н.М. в інтересах ОСОБА_1 заперечили проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ТОВ «Альянс Новобуд»в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

22 листопада 2023 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання ТОВ «Альянс Новобуд» про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника товариства у відпустці.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку із перебуванням адвоката Банцер О.В. у відпустці, відповідач не долучив до клопотання про відкладення розгляду справи відповідних доказів на підтвердження таких обставин. Більше того, справа у провадженні Київського апеляційного суду перебуває з вересня 2023 року, про дату та час розгляду справи відповідач був повідомлений завчасно (за два місяці) та належним чином, та, відповідно, міг передбачити неможливість участі адвоката Банцер О.В. в судовому засіданні у зв`язку з перебуванням у відпустці та забезпечити участь в апеляційному перегляді справи іншого свого представника.

Зважаючи на вищевикладене, а також те, що а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, правова позиція відповідача сповна викладена у поданій ним апеляційній скарзі, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 18.02.2020 року між ОСОБА_1 та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» укладено договір купівлі-продажу деривативу №94880-А та договір купівлі-продажу деривативу № 94882-А.

18.02.2020 між позивачем та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» підписано акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94880-А від 18.02.2020.

Також, 18.02.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Альянс Новобуд» на виконання форвардного контракту №94378-А від 11.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94880-А, а також на виконання форвардного контракту №94622-А від 13.02.2020, договору купівлі-продажу деривативу №94882-А укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП.

27.11.2020 між позивачем та АТ «ЗНВКІФ «Адвайзер» підписано акт приймання-передачі деривативу до договору купівлі-продажу деривативу №94882-А від 18.02.2020.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу деривативу №94880-А деривативом є форвардний контракт 94378-А, який визначено в п. 2.1 цього договору, який є двосторонньою угодою за стандартною (типовою) формою, що засвідчує зобов`язання ТОВ «Альянс Новобуд» продати майнові права на квартиру - одне житлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 , за умовним номером 55 на 6 поверсі, кількість кімнат - 3, орієнтовною загальною площею 107,32 кв. м, яке стане об`єктом нерухомості після реєстрації права власності на нього в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2.1 ст. 3, п. п. 4.1, 4.3 ст. 4 договору купівлі-продажу деривативу №94880-А ціна деривативу становить 2 015 362,28 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 74 768, 12 доларам США. Покупець зобов`язаний протягом 3-х банківських днів з дати підписання цього договору сплатити на користь продавця авансовий платіж в розмірі 2 015 362, 28 грн., що на момент укладення цього договору становить 74 768, 12 доларів США. Продавець зобов`язується передати покупцю дериватив протягом 3-х робочих днів з моменту здійснення покупцем повної оплати ціни деривативу та оплати інших платежів, передбачених цим договором відповідно до умов цього договору шляхом підписання акту прийому-передачі деривативу. Підтвердженням права покупця на дериватив є акт прийому-передачі деривативу.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу деривативу №94882-А деривативом є форвардний контракт №94622-А, який визначено в п. 2.1 цього договору, який є двосторонньою угодою за стандартною (типовою) формою, що засвідчує зобов`язання ТОВ «Альянс Новобуд» продати майнові права на нежитлове приміщення - одне нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 , за умовним номером 109 на 1 поверсі, кількість приміщень - 1, орієнтовною загальною площею 95,36 кв. м, яке стане об`єктом нерухомості після реєстрації права власності на нього в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2.1 ст. 3, п. п. 4.1, 4.3 ст. 4 договору купівлі-продажу деривативу №94882-А ціна деривативу становить 4 790 358,11 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 177 717, 96 доларів США. Покупець зобов`язаний протягом 3-х банківських днів з дати підписання цього договору сплатити на користь продавця авансовий платіж в розмірі 3 688 978, 67 грн., що на момент укладення цього договору становить 140 044, 71 доларів США. Продавець зобов`язується передати покупцю дериватив протягом 3-х робочих днів з моменту здійснення покупцем повної оплати ціни деривативу та оплати інших платежів, передбачених цим договором відповідно до умов цього договору шляхом підписання акту прийому-передачі деривативу. Підтвердженням права покупця на дериватив є акт прийому-передачі деривативу.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 на умовах, викладених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, зазначені у розділі 2 цього договору, у складі об`єкта будівництва та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 визначено, що під квартирою необхідно розуміти сукупність майнових прав, що дозволить в майбутньому оформити право власності на нерухоме майно в складі об`єкта будівництва за умовним номером 55, на 6 поверсі, кількість кімнат - 3, орієнтовною загальною площею 107,32 кв. м, об`єктом будівництва є житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ціна майнових прав за цим договором становить 2 509 141,60 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 93 086, 89 доларів США; сторони домовилися, що на момент укладання цього договору еквівалент договірної вартості 1 кв. м та еквівалент ціни майнових прав, визначеної п. 3.1 цього договору, у доларах США, розраховується шляхом поділу загальної суми ціни майнових прав в гривнях на офіційний курс, встановлений на дату укладення даного договору; розмір кожного окремого платежу, що сплачується в рахунок сплати ціни майнових прав, розраховується на день оплати згідно з такою формулою: СР=СРіхК1 де: СР - поточний платіж ціни майнових прав в гривні, який підлягає оплаті згідно з графіком, станом на день, протягом якого покупець здійснює оплату - вказаної в національній валюті - гривні; СРі - сума платежу, яка вказана в доларах США в графіку платежів; К1 - офіційний курс на день оплати; = - математичний знак рівняння; х - математичний знак множення; сторони дійшли згоди що за цим договором допускається відстрочка оплати та її розстрочка і погодили графік чергових платежів (додаток № 2 до договору), при цьому сторони погодили, що покупець зобов`язаний протягом 5 банківських днів з дати набрання чинності договором сплатити на користь продавця авансовий платіж у розмірі 684 528, 80 грн., що за домовленістю сторін становить 27 367, 26 доларів США, подальша сплата ціни майнових прав здійснюється покупцем відповідно до умов цього договору та графіку платежів.

Відповідно до ст. 1 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП на умовах, викладених у цьому договорі, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на нежитлове приміщення, зазначені у розділі 2 цього договору, у складі об`єкта будівництва та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП визначено, що під нежитловим приміщенням необхідно розуміти сукупність майнових прав, що дозволить в майбутньому оформити право власності на нерухоме майно в складі об`єкта будівництва за умовним номером 109, на 1 поверсі, кількість приміщень 1, орієнтовною загальною площею 95,36 кв. м, об`єктом будівництва є житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП ціна майнових прав за цим договором становить 2 355 392,00 грн., що за домовленістю сторін еквівалентно 87 382,92 доларам США; сторони домовилися, що на момент укладання цього договору еквівалент договірної вартості 1 кв. м та еквівалент ціни майнових прав, визначеної п. 3.1 цього договору, у доларах США, розраховується шляхом поділу загальної суми ціни майнових прав в гривнях на офіційний курс, встановлений на дату укладення даного договору; розмір кожного окремого платежу, що сплачується в рахунок сплати ціни майнових прав, розраховується на день оплати згідно з такою формулою: СР=СРіхК1 де: СР - поточний платіж ціни майнових прав в гривні, який підлягає оплаті згідно з графіком, станом на день, протягом якого покупець здійснює оплату - вказаної в національній валюті - гривні; СРі - сума платежу, яка вказана в доларах США в графіку платежів; К1 - офіційний курс на день оплати; = - математичний знак рівняння; х - математичний знак множення; сторони дійшли згоди що за цим договором допускається відстрочка оплати та її розстрочка і погодили графік чергових платежів (додаток № 2 до договору), при цьому сторони погодили, що покупець зобов`язаний протягом 3 банківських днів з дати набрання чинності договором сплатити на користь продавця авансовий платіж у розмірі 16 779,66 грн., що за домовленістю сторін становить 622,51 доларів США, подальша сплата ціни майнових прав здійснюється покупцем відповідно до умов цього договору та графіку платежів.

Пунктом 4.2 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 визначено, що сторони можуть достроково припинити дію цього договору з нижче наведених підстав за умови попереднього письмового повідомлення про таке іншу сторону за 10 (десять) календарних днів, при цьому договір вважається розірваним за згодою сторін після спливу строку, зазначеного у відповідному повідомленні. Продавець може припинити дію цього договору, зокрема, якщо покупець більш ніж на 35 (тридцять п`ять) календарних днів підряд затримував виконання будь-якого грошового зобов`язання за цим договором.

Відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , належним доказом повідомлення про припинення цього договору (дострокове розірвання) є поштова квитанція про відправлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист.

Аналогічні положення містяться в п.п. 4.2, 4.3 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП.

На виконання п. 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , 25.02.2020 позивачем було сплачено відповідачу 684 528, 80 грн., а на виконання п.3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП - 16 779,66 грн.

У подальшому позивач мала сплачувати кошти за договорами купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП за графіками, погодженими сторонами з урахуванням змін, визначених додатковою угодою № 1 від 24.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та додатковою угодою №1 від 18.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП.

На виконання вищевказаних зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 позивачкою було сплачено на рахунок відповідача: 25.02.2020 - 52 329, 42 грн. згідно з квитанцією №45641206, 27.03.2020 - 70 345 грн. згідно з квитанцією №48029487, 30.04.2020 - 68 815 грн. згідно з квитанцією №50670921, 28.05.2020 - 68 688 грн. згідно з квитанцією №52972618, 29.06.2020 - 67 925 грн. згідно з квитанцією №55610378, 28.07.2020 - 70 611 грн. згідно з квитанцією №58020271, 26.08.2020 - 69 803 грн. згідно з квитанцією №60545209, 27.10.2020 - 72 084 грн. згідно з квитанцією №66278626, 27.11.2020 -188 743 грн. згідно з квитанцією №69503912, 24.12.2020 - 71 872 грн. згідно з квитанцією №72535321, 23.01.2021 - 71 640 грн. згідно з квитанцією №75712655, 28.02.2021 - 71 105 грн. згідно з квитанцією №79965267, 25.03.2021 - 71 156 грн. згідно з квитанцією №83092704, 25.04.2021 - 71 410 грн. згідно з квитанцією №86863737, 25.05.2021 - 69 782 грн. згідно з квитанцією №90552816, 30.06.2021 - 69 244 грн. згідно з квитанцією №95164065, 01.08.2021 - 68 435 грн. згідно з квитанцією №99227487, 03.09.2021 - 68 750 грн. згідно з квитанцією №103522992, 24.09.2021 - 67 900 грн. згідно з квитанцією №106593259, 30.10.2021 - 67 000 грн. згідно з квитанцією №111831828, 25.11.2021 - 68 910 грн. згідно з квитанцією №115781456, 28.12.2021 - 69 400 грн. згідно з квитанцією №121278763, 07.02.2022 - 71 613 грн. згідно з квитанцією №127626954.

На виконання п.3.2 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП позивачкою було сплачено відповідачу 16 779,66 грн, а також 27.11.2020 - 180 000 грн. згідно з квитанцією №69505951, 11.12.2020 - 50 000 грн. згідно з квитанцією №71003366, 24.12.2020 - 136 200 грн. згідно з квитанцією №72534968, 24.12.2020 -23 000 грн. згідно з квитанцією №72536266, 23.01.2021 -135 760 грн. згідно з квитанцією №75712728, 28.02.2021 - 134 747 грн. згідно з квитанцією №79965219, 25.03.2021 - 134 845 грн. згідно з квитанцією №83092777, 25.04.2021 - 135 325 грн. згідно з квитанцією №86863719, 25.05.2021 - 132 241 грн. згідно з квитанцією №90552882, 30.06.2021 - 131 276 грн. згідно з квитанцією №95164013, 01.08.2021 - 129 685 грн. згідно з квитанцією №99227401, 03.09.2021 - 130 500 грн. згідно з квитанцією №103523116, 24.09.2021 - 128 800 грн. згідно з квитанцією №106593236, 30.10.2021 - 127 000 грн. згідно з квитанцією №111831950, 25.11.2021 - 129 830 грн. згідно з квитанцією №115781525, 28.12.2021 - 131 500 грн. згідно з квитанцією №121278685, 07.02.2022 - 135 711 грн. згідно з квитанцією №127626413.

Станом на 07.02.2022 року позивачкою за договором договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 було сплачено 2 378 673,98 грн. (залишок несплаченої ціни майнових прав за зазначеним договором складав 130 467,62 грн), а за договором договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП - 2 106 420 грн. (залишок несплаченої ціни майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП становив 397 532,13 грн).

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Згідно з додатками №2 від 24.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та від 18.09.2020 до договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП позивачці залишалося сплатити по два платежі за кожним з договорів, а саме 28.02.2022 року та 30.03.2022 року.

Однак, у зв`язку з початком повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 року позивачка не здійснила оплату передбачених у договорах купівлі-продажу майнових прав платежів та в подальшому подала заяву про тимчасовий захист для переміщених осіб з України до Іспанії (доказ подання заяви про тимчасовий захист для переміщених осіб від

07.06.2022 року ОСОБА_1 отримала тимчасовий захист як переміщена особа в місті Малага, Іспанія.

06.07.2022 року відповідачем на адресу позивача, яка зазначена в укладених договорах, було направлено лист-претензію №472 про виконання зобов`язань за договорами купівлі-продажу майнових прав.

27.10.2022 року відповідачем на адресу позивачки були направлені повідомлення за вих. №1116 та вих. №1117 про дострокове розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 та договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 від 28.02.2020, у зв`язку з тим, що станом на 16.10.2022 року покупець (позивачка) більш ніж на 35 календарних днів затримала оплати за цими договорами.

У вказаних повідомленнях зазначено про дострокове розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП від 18.02.2020 та купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 від 18.02.2020 після спливу 10 (десяти) календарних днів з дати повідомлення про припинення цього договору.

Зазначені поштові відправлення позивачем отримані не були та були повернені за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання 12.11.2022 та 11.11.2022 відповідно.

Повідомлення за вих. №№ 1116, 1117 від 26.10.2022 про дострокове розірвання договорів були отримані позивачкою лише 22.03.2023 .

23.02.2023 року позивачкою було сплачено на користь відповідача за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП грошові кошти в сумі 398 000 грн., а за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 131 000 грн.

24.02.2023 позивачка отримала телефонне повідомлення від ANBUD про надходження про зарахування 23.02.2023 р. платежів в розмірі 398 000 грн. за договором № ІЛ-109-НП та 131000 грн за договором № 1/3/55-ІЛ.

28.02.2023 відповідачем на рахунок позивачки були повернуті грошові кошти, які остання 23.02.2023 сплатила на виконання своїх зобов`язань за договорами купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що сторони по-різному тлумачать умови договорів щодо належного повідомлення позивача про розірвання договорів, а також щодо моменту, з якого в такому випадку договори вважатимуться розірваними, зокрема, по-різному визначають зміст терміну «повідомлення про припинення договору», яке позивач сприймає як фактичне доведення до нього інформації про розірвання договорів, а відповідач - як документ, в якому зазначається про розірвання договору, прийнятий поштовим відділенням для відправки позивачу. Вирішуючи спір між сторонами, суд врахував, що текст договорів купівлі-продажу майнових прав і повідомлень про їх розірвання складений відповідачем, а отже, суд доходить висновку, що саме відповідач має нести ризик, пов`язаний з неясністю викладених у них умов. Більше того, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 756/420/17, суд першої інстанції вважав, що саме по собі направлення відповідачем повідомлень про дострокове розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1/3/55-ІЛ № 1117 від 26.10.2022 та №ІЛ-109-НП № 1116 від 26.10.2022 без їх реального отримання та сприйняття позивачем не створило для сторін цих договорів правових наслідків у вигляді припинення зазначених договорів, а тому задовольнив позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо дострокового розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ- 109-НП. Разом з тим, в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виконати зобов`язання в натурі, тобто, прийняти платежі за договорами від позивача, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, визначивши такі суми, які підлягають прийняттю відповідачем від позивача: за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 - в сумі 130 467, 62 грн., та за договором купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № ІЛ-109-НП - в сумі 397 532,13 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що договори купівлі-продажу майнових права є чинними, оскільки вона не отримувала від відповідача повідомлень про розірвання цих договорів в односторонньому порядку. Позивачка погоджувалась з тим, що за умовами договорів (п. 4,3) доказом повідомлення про припинення договорів є поштова квитанція про відправлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист, однак підтверджений факт направлення відповідачем такого повідомлення не спростовує факту не отримання нею такого повідомлення, оскільки направлення повідомлення не є тотожним факту повідомлення того, кому воно направлено, тобто, сприйняттю іншою стороною договору інформації про розірвання договору в односторонньому порядку та строк такого розірвання, а отже не може породжувати правові наслідки. Так, укладаючи договори купівлі-продажу, вони, сторони, погодили, що строк розірвання договору визначається відповідачем при направленні повідомлення. У направлених відповідачем повідомленнях зазначено, що моментом дострокового розірвання є сплив 10 календарних днів з дати повідомлення її, позивачки, про припинення договору. Зазначені умови у сукупності (невиконання грошового зобов`язання впродовж визначеного строку, повідомлення іншу сторону (позивачку) про розірвання договору, сплив 10 днів з такого повідомлення) є тим, юридичним складом, з яким сторони пов`язали юридичні наслідки у вигляді розірвання договору. Отже, на думку, позивачки, розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав не відбулося, оскільки її не було повідомлено про таке розірвання, таких повідомлень вона, перебуваючи за кордоном, фактично не могла отримати.

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наполягав на тому, що умовами договорів чітко визначено момент їх розірвання, а саме після спливу 10 календарних днів з моменту письмового повідомлення сторони про таке розірвання, при цьому, доказами належного повідомлення сторони є поштова квитанція про направлення такого повідомлення та опис вкладення у цінний лист. Оскільки у поштовій квитанції та описі вкладення у цінний лист вказано дату 27.10.2022 року, то, на переконання відповідача, договори купівлі-продажу є розірваними з 06.11.2022 року (після спливу 10 календарних днів з дати, вказаної у квитанції та описі вкладення).

Проаналізувавши доводи сторін з урахуванням встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони у справі по-різному тлумачать умови договорів купівлі-продажу майнових щодо порядку та строків розірвання договорів в односторонньому порядку, а тому вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними.

Так, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів.

Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 615/1410/17 вказано, що перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

В постанові Верховного Суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 зроблено висновок про те, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення « contra proferentem ». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».

Тобто,contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов)договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою;у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Оскільки текст договорів купівлі-продажу майнових прав і повідомлень про їх розірвання складений відповідачем, суд першої інстанції правильно вважав, що саме відповідач має нести ризик, пов`язаний з неясністю викладених у них умов.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

У постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 Верховний Суд України виклав свою правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Отже, закріплений ЦК України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідно до частинивосьмоїстатті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №756/420/17, для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

В постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору.

Подібний висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17.

В постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 та від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору.

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору.

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору;

у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.

Ураховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що умови договорів купівлі-продажу майнових прав необхідно тлумачити на користь споживача (позивачки), також правильними.

Так, згідно ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно з ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, визначені сторонами у договорах купівлі-продажу майнових прав положення щодо порядку та строків розірвання договорів в односторонньому порядку, необхідно розуміти так, що у разі розірвання цих договорів у порядку, передбаченому пунктом 4.2, припинення договірних відносин обумовлюється наявністю таких умов: невиконання грошового зобов`язання впродовж певного строку (більш ніж 35 календарних днів), повідомлення позивача про розірвання договору, сплив 10 днів з такого повідомлення. Настання таких умов у сукупності утворює той юридичний склад, з якими сторони пов`язали розірвання відповідних договорів. Відповідно, відсутність хоча б однієї з зазначених умов не може призводити до припинення договірних зобов`язань між сторонами.

Моментом розірвання договорів є сплив 10-денного строку з моменту фактичного повідомлення позивача про розірвання договорів відповідачем в односторонньому порядку. Тобто, без повідомлення іншої сторони, під яким необхідно розуміти як відправку повідомлення про дострокове розірвання договору, так і сприйняття стороною такого повідомлення про відмову від договору, розірвання договору фактично не відбувається.

Слід відмітити, що доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштовоговідправлення з описомвкладення (аналогічнийвисновокзроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц).

Зважаючи на те, що направлені відповідачем повідомлення за вих. №№ 1116, 1117 від 26.10.2022року не булиотримані позивачкою (вручені їй), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав не відбулось.

Більш того, колегія суддів наголошує на тій обставині, що станом на момент прийняття відповідачем рішення про одностороннє розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав (жовтень 2022 року) позивачкою грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру було виконано на 94,8 %, а за договором купівлі продажу майнових прав на нежитлове приміщення на 87,01 %, тобто, майже в повному обсязі.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшомутерміндіївоєнного стану в Українібулопродовжено. Наразіправовий режим воєнного стану в Україні триває.

Листом від 28.02.2022 № 2021/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчилавійськовуагресіюРосійськоїФедераціїпротиУкраїни як форс-мажорніобставини (обставининепереборноїсили).

Як убачається із умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ-109-НП, у пункті п. 8.1 сторони визначили, що дія обставин непереборної сили, що виникли після підписання договору й перешкоджають належному виконанню сторонами своїх зобов`язань повністю або частково, звільняє сторони від відповідальності за невиконання й/або неналежне виконання ними відповідних зобов`язань за договором до моменту ліквідації наслідків таких обставин. Обставинами непереборної сили за змістом договору є надзвичайні обставини, настання яких не можна було передбачити в момент укладення договору, дія яких не залежить від волі сторін, а також дія наслідків яких при виконанні сторонами своїх зобов`язань за договором неможливо уникнути навіть у випадку прикладення сторонами максимальних зусиль. Обставинами непереборної сили можуть бути, зокрема, воєнні дії.

Сторона, яка не може виконати свої зобов`язання за цими договорами, повинна без зволікань письмово оповістити іншу сторону при настанні таких обставин, їх характер й можливу тривалість з наданням документів, що підтверджують їх дію в розумний строк. Неповідомлення про настання обставин непереборної сили у строк 10 днів з часу їх виникнення не позбавляє сторону, відносно якої вони діють, права посилатися на них як на підставу звільнення її від відповідальності. Якщо дія обставин непереборної сили продовжується понад трьох місяців з дня їх настання, то кожна зі сторін уповноважена вимагати припинення договору.

Не зважаючи на те, що відповідач застосував порядок припинення договірних зобов`язань, визначений у п. 4.2, а не у п. 8.1 зазначених договорів, вказана обставина також підлягає дослідженню судом, оскільки дана обставина, як зазначає позивачка вплинула на строки виконання нею зобов`язань за договорами купівлі-продажу майнових прав та неможливість отримання відповідної кореспонденції за місцем проживання, оскільки у зв`язку з початком повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України вона була вимушена евакуюватись за кордон, де отримала тимчасовий захист. Проте вона в жодному разі не відмовлялась від виконання договірних зобов`язань і в лютому 2023 року здійснила останні платежі за договорами купівлі-продажу майнових прав, тим самим повністю виконала свої зобов`язання з вказаними договорами.

За наведених обставин колегія суддіввважає очевидним порушення вимог принципу справедливості, добросовісності і розумності, оскільки за умови повного виконання позивачкою своїх зобов`язань за договорами купівлі-продажу майнових прав, прийняття відповідачем рішення про розірвання договорів в період дії військового стану не відповідає вимогам розумності та справедливості договору.

Оскільки на момент фактичного повідомлення позивачки про односторонню відмову відповідача від договорів, ОСОБА_1 вже виконала свої грошові зобов`язання за договорами купівлі-продажу майнових прав, проте відповідач відмовився від прийняття сплачених нею коштів та зарахування їх в погашення заборгованості за договорами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав для розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав в односторонньому порядку станом на 22.03.2023 року у відповідача не було, а тому наявні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо дострокового розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №ІЛ- 109-НП та зобов`язання відповідача виконати зобов`язання в натурі, тобто, прийняти платежі за договорами від позивача у розмірах, які підлягали сплаті згідно умов договорів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що на час здійснення останніх платежів за договорами купівлі-продажу майнових прав позивачка була обізнана про припинення договорів, колегія суддів відмічає наступне.

За правилами ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Матеріали справи свідчать, що докази на підтвердження факту повідомлення позивачки про розірвання договорів були подані представником відповідача після закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті, тобто, з пропуском процесуального строку, встановленого законом, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті вказаних доказів.

Безпідставними є і посилання скаржника на те, що питання щодо періоду фактичного доведення інформації до позивача про розірвання договорів постало вже на стадії судового розгляду, оскільки обставини щодо неотримання від відповідача відповідних повідомлень про припинення договорів до березня 2023 року були вказані позивачкою у позовній заяві.

Більше того, у підготовчому судовому засідання представник відповідача вказувала, що листування у месенджері не може бути належним доказом повідомлення сторони договору, а наполягала на тому, що позивачка повинна була забезпечити отримання кореспонденції за місцем свого постійного проживання.

В будь-якому випадку, наведені відповідачем обставини щодо сповіщення позивачки про припинення дії договорів через месенджер не спростовують факту не отримання позивачкою повідомлень відповідача про припинення дії договорів та фактичного виконання нею своїх зобов`язань за вказаними договорами.

Не приймаються до уваги колегії суддів й доводи скаржника про обрання позивачкою неефективного способу захисту порушеного права з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України)

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Виходячи з встановлених у справі обставин, зокрема, що одностороннє розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав не відбулось у зв`язку з відсутністю належного повідомлення позивачки про таке припинення, а також повного виконання позивачкою своїх грошових зобов`язань перед відповідачем, у відповідача були відсутні правові підстави для одностороннього розірвання договорів та повернення сплачених позивачкою коштів на виконання умов цих договорів.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, пред`явлення позовних вимог про зобов`язання відповідача виконати зобов`язання в натурі, тобто, прийняти платежі за договорами є належним способом захисту порушеного права позивачки.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Банцер Оксани Володимирівни в інтересах Товариства з обмежною відповідальністю «Альянс Новобуд`залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

М. В. Мережко