Провадження № 2/761/3102/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Мальцева Д.О.

секретар Панчоха Д.А.

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за відчуження спільної власності без згоди другого співвласника,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості 5 проданих автомобілів без згоди другого співвласника у сумі 593 880, 00 грн. та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 5 938, 80 грн.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.1990 до 22.10.2012. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2012 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 22.10.2012.

Водночас у період шлюбу сторонами за спільні кошти було набуто транспортні засоби (далі по тексту - ТЗ): BMW X5, 2007 р.в., № кузова НОМЕР_1 (зареєстрований за позивачем, відчужений відповідачем 19.04.2018); VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_2 (зареєстрований за позивачем, відчужений відповідачем 17.04.2015); VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_3 (зареєстрований за позивачем, відчужений відповідачем 03.07.2014); BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в. № кузова НОМЕР_4 (зареєстрований за відповідачем, відчужений відповідачем 19.09.2012); BMW 5201, 1996 р.в. № кузова НОМЕР_5 (зареєстрований за відповідачем, відчужений відповідачем 08.08.2015).

Відповідач відчужила спільне сумісне майно, набуте сторонами в шлюбі, про що не повідомила позивача та не надала йому половину вартості спірного майна.

Про вказану обставину позивачу стало відомо після того, як його адвокатом було отримано відповіді на відповідний запит з регіонального сервісного центру МВС у вересні 2020 року.

Визначаючи ціну позову та вартість спірних автомобілів, позивач виходив із середньої вартості автомобілів в інтернет-виданні AUTO.RIA на момент звернення до суду з вказаним позовом, згідно з якою вартість ТЗ становить: BMW X5, 2007 р.в. - 15 000, 00 доларів США, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. - 7 000, 00 доларів США, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. - 7 000, 00 доларів США, BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в. - 9 000, 00 доларів США, BMW 5201, 1996 р.в. - 4 000, 00 доларів США. Так, із розрахунку курсу долара США за офіційним курсом НБУ, що становить 28, 28 грн. за 1 долар США, вартість проданих автомобілів визначена позивачем у розмірі 1 187 760, 0 грн. Так частина від вказаної вартості складає 593 880, 00 грн., які позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Позиція відповідача.

Відповідач у своєму відзиві проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Зазначила, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем виник спір щодо поділу спільного нажитого майна. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2013 по справі 2601/19041/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 вирішувалось питання про поділ спільного майна подружжя, зокрема і щодо ТЗ BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. Відповідно до рішення суду за позивачем та відповідачем визнано право власності на частину кожного з автомобілів відповідно.

Позивачем вказане рішення суду було оскаржене в апеляційному порядку, за результатами розгляду якого рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2013 було змінено. Однак в частині поділу ТЗ BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. рішення було залишено без змін.

Відтак відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації на користь позивача за вище вказані три автомобілі.

Також відповідач зазначає, що ТЗ BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в. та BMW 5201, 1996 р.в. не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю відповідача, тому відносно вказаного майна і не робився поділ майна. Відтак відповідач розпорядилась зазначеним майном на власний розсуд.

Крім того, саме позивач здійсним продаж вищевказаних трьох спірних автомобілів, без згоди іншого співвласника, тобто відповідача.

З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог відповідач просила відмовити та стягнути на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 8 000, 00 грн.

Рух по справі.

16.10.2020 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

16.10.2020 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

23.02.2021 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника відповідача та направлено справу за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

29.07.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

05.08.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

02.12.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

17.02.2022 від представника відповідача надійшов відзив.

03.05.2022 від представника позивача надійшло клопотання про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката, відповідь на відзив, заява про виклик свідків.

14.09.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено заяву представника позивача про допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5

26.10.2022 від представника відповідача надійшла заява про виклик свідка.

12.12.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено заяву представника відповідача про допит свідка ОСОБА_6

12.12.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

30.05.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення.

31.05.2023 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Розгляд справи по суті.

Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. за допомогою підсистеми «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. У клопотанні представник вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши письмові пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив такі обставини справи.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20).

Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до п. п. 23, 30 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.1990 по 22.10.2012. Наразі шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що 15.01.2013 заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2013 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, проведено поділ спільного майна подружжя, та, серед іншого, визнано право власності позивача на частину транспортних засобів: BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., визнано право власності відповідача на частину транспортних засобів: BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в.

Рішення у вказаній частині залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2021 та постановою Верховного Суду від 18.05.2022, та набрало законної сили.

Судом встановлено, що транспортні засоби наразі не перебувають у власності будь-якого із сторін та були відчужені: BMW X5, 2007 р.в. відчужений 19.04.2018, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., відчужений 17.04.2015, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. відчужений 03.07.2014; BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в. відчужений 19.09.2012; BMW 5201, 1996 р.в. відчужений 08.08.2015.

Проте доказів того, що спірні транспортні засоби відповідач відчужила без згоди позивача, матеріали справи не містять.

Так судом, серед іншого, досліджено висновок експерта № СЕ-19/111-21/35438-ПЧ від 29.07.2021, відповідно до якого було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 на договорі комісії № 7296/18/002957 від 19.04.2018, акті огляду реалізованого транспортного засобу від 19.04.2018 виконано не ним, а іншою особою.

Водночас вказаний висновок експерта не підтверджує продаж відповідачем спільного автомобіля BMW X5, 2007 р.в. без відома позивача.

Крім того, ані лист Головного сервісного центру МВС від 21.09.2020 за № 31/1200аз, ані лист Головного сервісного центру МВС від 28.09.2020 за № 31/1252аз також не підтверджує ту обставину, що відповідач без дозволу позивача реалізувала транспортні засоби BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також вказані обставини не підтвердили.

Відтак матеріали справи не містять доказів того, що ТЗ BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. відчужені без згоди позивача.

Крім того, не містять матеріали справи і доказів того, що транспортні засоби BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в. та BMW 5201, 1996 р.в. придбавались сторонами за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже позивачем не доведено того, що відповідач мала своїм обов`язком отримати згоду позивача на відчуження ТЗ BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в. та ТЗ BMW 5201, 1996 р.в.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість та достатність доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено тієї обставини, що транспортні засоби BMW X5, 2007 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в., VOLKSWAGEN CADDY, 2008 р.в. відчужені відповідачем без відома позивача.

Крім того, позивачем не доведено і того, що інші два спірних автомобіля, а саме BMW Z4 CABRIO, 2003 р.в.; BMW 5201, 1996 р.в. були спільною сумісною власність сторін та відчужені відповідачем без згоди позивача.

Відтак, позивачем не підтверджено наявними в матеріалах справи доказами того, що останній має право на грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості 5 проданих автомобілів без згоди другого співвласника у сумі 593 880, 00 грн., а отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71, 72 СК України, ст. 16, 364, 372 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 102, 106, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-268, 273, 274, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за відчуження спільної власності без згоди другого співвласника.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 06.06.2023.

Суддя: