Справа № 444/1248/21 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М. М.
Провадження № 22-ц/811/3230/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Задорожного Ю.В., представників позивача адвоката Федірко І.І., адвоката Антонюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, про поділ автомобіля, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 02 червня 2007 року по 20 жовтня 2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданого Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 28 січня 2020 року, cерія НОМЕР_1 , виданого повторно. 20 жовтня 2020 року шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02 червня 2007 року, актовий запис №1235, розірвано на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року. У період перебування у шлюбі була придбана за договором купівлі-продажу від 05.10.2012 року, серія та номер:1170, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092. Після розлучення вона з відповідачем не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної земельної ділянки. Оскільки, майно було придбане в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею1/2 частки земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з наведеним позивач просила здійснити поділ майна - земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092.

В вересні 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій зазначав, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092.

В своїй позовній заяві ОСОБА_2 просить суд поділити земельну ділянку по 1/2 її частини, посилаючись при цьому на ст. ст. 60-71 СК України, вважаючи вказану земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що вказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, а набута та придбана ним за його особисті кошти. До часу укладення шлюбу 2 червня 2007 року вони проживали разом з ОСОБА_2 , починаючи з 2004 року на орендованих ним квартирах. ОСОБА_2 за вказаний період не працювала, та жодних коштів для ведення сімейного господарства не могла надавати. Фактично всі витрати він ніс особисто. В час набуття земельної ділянки 5.10.2012 року, така була придбана лише за його особисті кошти, оформлена на нього і на його прохання чи ОСОБА_2 заперечує, що земельна ділянка оформлена на нього, з приводу наведеного вона не мала жодних претензій. Коли була придбана земельна ділянка ОСОБА_2 влаштовувала скандали за те, що я придбав ділянку, а не повіз її на море, і що вона не народжена щоб проживати у селі. Зазначає, що у нього були свої заощадження, а також були позичені кошти у його рідного брата ОСОБА_3 23000 дол. США і його тітки ОСОБА_4 12000 дол. США. З приводу неповернення грошей ОСОБА_3 , такий звернувся в Залізничний ВП поліції м. Львова, з приводу наведеного його викликали в Залізничний ВП поліції м. Львова, де він давав покази і зобов`язувався повернути кошти. Також він продав квартиру у м. Черкаси, яка належала йому і не була спільним майном подружжя, а належала йому ще до одруження з ОСОБА_5 . Крім цього працюючи в Португалії з 2001 по 2004 роки, він відкладав собі заощадження, працюючи над нормовані години, отримуючи заробітну плату в районі 1500-2000 євро по курсу на той час. Повернувшись на Україну, він працював на двох роботах та заочно закінчив Київський Університет внутрішніх справ, отримав свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю, та працює по сьогоднішній день адвокатом в Раді Адвокатів Львівської області. З приводу наведеного просить визнати за ним право власності на земельну ділянку, оскільки така придбана за його особисті кошти в інтересах їх дітей. Просить в позові ОСОБА_2 до нього про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092 відмовити та задоволити зустрічний позов, та визнати за ним право власності на земельну ділянку, яку він при задоволенні зустрічної позовної заяви подарує по ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (арк. спр. 120-123, том 1).

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 10 листопада 2022 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер: :02:013:0092.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки "Nissan Almera", 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки "Nissan Almera", 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/2 вартості автомобіля марки "Nissan Almera", 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 в сумі 64 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він неодноразово стверджував в суді першої інстанції, що земельна ділянка площею 0,1095 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 придбана за його особисті кошти, а саме за кошти заощаджені під час роботи з 2001 по 2004 року, від продажу його особистої квартири у м.Черкаси, а також позичені кошти у брата та тітки. Однак, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки наведеним обставинам.

Також судом не надано правової оцінки, що з 2 червня 2007 року і по 2020 рік ОСОБА_8 не працювала та жодних коштів для ведення сімейного господарства не надавала.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким в позові ОСОБА_8 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Задорожного Ю.В. на підтримання апеляційної скарги, представників позивача адвоката Федірко І.І., адвоката Антонюк О.О.на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахувавши, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожною зі сторін право власності на 1/2 частки спірної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову щодо поділу автомобіля марки "Nissan Almera", 2007 року випускуапелянтом не оскаржуються, тому таке в силу ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року у справі №462/944/20 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02 червня 2007 року, актовий запис №1235 (арк. спр. 6-7, том 1).

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:013:0092. Підставою для державної реєстрації права власності є договір купівлі-продажу (арк. спр. 8, том 1).

Згідно з Довідкою про надання інформаційно-консультативних послуг, яка складена 08.04.2021 року, суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «ЛЕКС СТАТУС», що діє на підставі договору №2027 від 08.04.2021р., надав інформацію про вартість земельної ділянки (кадастровий номер :02:013:0092) загальною площею 0,1095 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка становить 298 895 грн. 00 коп. (арк. спр. 12-15, том 1).

З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки встановлено, що 05.10.2012 року гр. ОСОБА_9 (продавець) передала, а ОСОБА_1 (покупець) прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,1095 га, місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :02:013:0092. За домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 102 207,00 грн. (арк. спр. 96-97, том 1).

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що земельна ділянка площею 0,1095 га, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:013:0092придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а відтак є спільним майном подружжя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Із врахуванням наведеного, районний суд прийшов до правильного висновку, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка апелянтом спростована не була.

Згідно з статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_1 не надав суду належних доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі.

Так, розписки надані ним та договір купівлі-продажу квартири в м.Черкаси не підтверджують того, що спірна земельна ділянка куплена за його особисті кошти.

Розписка про отримання від ОСОБА_4 12 000 доларів США від 01 червня 2018 року для купівлі шиномонтажного обладнання, на переконання суду не може бути доказом щодо купівлі земельної ділянки у 2012 році.

Також судом не береться до уваги посилання ОСОБА_1 на продаж його особистої квартири в м.Черкаси, оскільки така ним продана також у 2018 році.

Щодо посилання ОСОБА_1 на заощадження, які він отримав від роботи в Португалії та на кошти, які він позичив в рідного брата, колегія суддів вважає що такі не є належним доказом, та достовірність таких судом не встановлена.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 червня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.