ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 600/48/15Головуючий у 1-й інстанції Братків І.І.
Провадження № 22-ц/817/390/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

апелянта - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - ОСОБА_2 ,

відповідачки - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 600/48/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року (ухвалене суддею Братків І.І.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу СЕРКІЗОВСЬКА Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у 1994 році померла його мати - ОСОБА_9 , а у 2000 році помер батько позивача - ОСОБА_10 . Позивач після смерті матері допомагав батьку утримувати будинок. Крім того, позивач на час смерті батька був зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Зазначив, що в 2014 році позивачу стало відомо, що його сестра ОСОБА_3 без його згоди оформила право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

01.12.2021 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що відповідачка 11.03.2015 уклала договір дарування №220, згідно якого житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , подарувала своїй доньці ОСОБА_8 , чим унеможливила оформлення його спадкових прав.

У зв`язку з наведеним та з врахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог позивач просив:

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 971289 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 в частині;

- визнати недійсним договір дарування від 11.03.2015 за №220;

- вирішити питання судових витрат.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.03.2015 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 971289 на житловий будинок в АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21.05.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 05.03.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 971289 на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в 1/2 його частини. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 05.03.2015 та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21.05.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Т.Л. про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_3 11.03.2015 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який був предметом спору. Однак, в п.6 договору дарування №220 від 11.03.2015 дарувальник стверджував, що нерухоме майно, яке є предметом цього договору, на момент його укладання до цього часу нікому іншому не продане, не заставлене, в спорі і під забороною не перебуває.

У зв`язку з наведеним просив суд визнати недійсним договір дарування №220 від 11.03.2015.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 15.06.2021 об`єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації та позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Т.Л. про визнання недійсним договору дарування.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 06.10.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно паспорта ОСОБА_11 він з 15.07.1986 по 24.12.2010 був зареєстрований за адресою: с.Олесино, Козівського району. Оскільки ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, то застосуванню підлягають норми ЦК УРСР.

В даному випадку спадкоємцями після смерті ОСОБА_10 у рівних частках є діти спадкодавця: ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину, оскільки запис у його паспорті свідчить про те, що він був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця. ОСОБА_3 для прийняття спадщини в шестимісячний термін звернулась до нотаріуса

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 відмови від спадкового майна після смерті батька в шестимісячний термін не заявляв, однак з невідомих причин 26.06.2002 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_10 , що складається із цілого житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 . Таким чином, порушено право ОСОБА_1 на спадкове майно.

Крім того, ОСОБА_3 під час розгляду даної справи відчужила спірне майно на користь своєї дочки. На думку апелянта договір дарування № 220 від 11.03.2015, згідно якого ОСОБА_3 подарувала спірне майно ОСОБА_8 , є таким, що направлений на уникнення виконання рішення суду щодо спірного майна у майбутньому.

Зазначає, що порушення прав спадкоємця ОСОБА_1 сталося з вини ОСОБА_3 , яка вчинила всі дії для того, щоб ОСОБА_1 не зміг оформити спадкове майно після смерті батька, а саме: не повідомила ОСОБА_1 про те, що оформляє спадкове майно; не повідомила нотаріуса, який оформляв спадкове майно, про існування ще одного спадкоємця; під час розгляду справи відчужила майно та ввела суд в оману, не повідомивши про відчуження спірного майна.

У зв`язку з викладеним просить рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06.10.2022 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

13.04.2023 на адресу Тернопільського апеляційного суд від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін - ОСОБА_10 . На час смерті батька, ОСОБА_3 проживала з ним, оскільки батько хворів і потребував догляду та допомоги по господарству. Позивач ОСОБА_1 погано поводився з батьком та не проживав з ним з 1995 року. Також, ОСОБА_1 до свого батька в с.Олесино не приходив, не допомагав, батько хворів, однак позивач в лікарні батька не відвідував. Позивач через 20 років подав до суду позовну заяву на свою сестру, хоча в селі до будинку не приходив з 1995 року, нічим не допомагав, будинок не утримував. Звертає увагу на те, що позивач заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не подавав, а тому відповідно до ст.553 ЦК УРСР вважається таким, що відмовився від спадщини.

Крім того, позивачу з 2015 року відомо, що ОСОБА_3 не є власником спірного батькового будинку, оскільки подарувала його своїй дочці ОСОБА_8 . Зазначає, що 21.11.2016 ОСОБА_1 подав до Бережанського районного суду позов про визнання недійсним вказаного договору дарування, але у серпні 2018 року він подав заяву про залишення позову без розгляду. Наступний позов про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_1 подав аж через чотири роки, а тому відповідно до ст.ст.257, 267 ЦК України ним пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

14.04.2023 на адресу Тернопільського апеляційного суд від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_12 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Із заявою у Козівську державну нотаріальну контору про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 звернувся у 2016 році після смерті батька, однак 25.11.2016 завідувачем нотаріальної контори Гетьман І. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим за результатами ретельного судового розгляду.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Рибачок А.М. подану апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені у ній. Також позивач пояснив, що на час та після смерті батька проживав в с.Геленки, Козівського району. Протягом шести місяців після відкриття спадщини він навідувався до батькового будинку в с.Олесино, оскільки там на подвір`ї зберігалася його сільськогосподарська техніка.

Відповідачка ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_10 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.04.2002 (т.1 а.с.54).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.52).

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 є дітьми померлого ОСОБА_10 .

Згідно паспортних даних ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 10.07.2008 слідує, що з 15.07.1986 по 24.12.2010 його місце проживання зареєстровано в с.Олесино Козівського району (т.1 а.с.6, 7).

Із будинкової книги №2 прописки громадян, що мешкають у будинку в с.Олесино, Козівського району, Тернопільської області вбачається, що ОСОБА_1 за даною адресою був виписаний 02.11.1999 (паспорт серія НОМЕР_3 від 20.07.2000), даний штамп закреслений і зазначено, що виписаний він був 24.12.2010.

В погосподарській книзі міститься інформація про те, що ОСОБА_1 з даної адреси вибув 02.11.1999 в с.Геленків, а повернувся 01.06.2000.

Таким чином в будинковій та погосподарській книзі містяться розбіжності.

Відповідно до листа Олесинської сільської ради №74 від 19.06.2015 у виконкомі немає даних чи проживав ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 , на час смерті його батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.7).

Згідно довідки Олесинської сільської ради №663 від 18.06.2002 ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_10 доглядала за будинковолодінням в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.56).

Згідно довідки Олесинської сільської ради №194 від 20.05.2015 ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_10 вступила у володіння його майном (т.2 а.с.46).

22.12.2000 ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на те, що вона прийняла спадкове майно після смерті свого батька, зазначивши, що інших спадкоємців немає (т.1 а.с.51).

26.06.2002 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається з житлового кам`яного будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №937, АЕР№971289 (т.1 а.с.57).

Згідно договору дарування №220 від 11.03.2015 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.2 а.с.148).

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Козівської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька.

Відповідно до листа Козівської державної нотаріальної контори №843/01-16 від 26.11.2016 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с.6).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_10 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , до спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР у редакції від 18.07.1963.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містяться у ст.321 ЦК України.

Згідно із статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Враховуючи наведене, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 , необхідними умовами, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном або подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач не надав суду жодних належних доказів того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Аналогічний висновок викладений в постанові КЦС в складі Верховного Суду від 25.03.2020 у справі 305/235/17.

З показів свідка ОСОБА_13 та пояснень відповідачки слідує, що на момент відкриття спадщини доглядала за батьком ОСОБА_3 . Після його смерті саме вона понесла витрати, пов`язані з похованням, що підтверджується відповідною довідкою, виданою Олесинською селищною радою, вступила в управління будинком: сплачувала за комунальні послуги, сплачувала земельний податок, що підтверджується відповідними квитанціями, повністю несла витрати по утриманню будинку, що, зокрема підтвердив свідок ОСОБА_14 , який здійснював ремонтні роботи у будинку.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд констатує, що ОСОБА_3 після смерті батька своїми активними діями фактично вступила у володіння та управління спадковим майном.

Натомість в матеріалах справи є лист Олесинської сільської ради №74 від 19.06.2015, згідно якого у виконкомі немає даних про те, чи проживав ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 , на час смерті його батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційний суд враховує, що із будинкової книги №2 прописки громадян, що мешкають у будинку в с.Олесино, Козівського району, Тернопільської області, наданої ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_1 за зазначеною адресою був виписаний 02.11.1999 (паспорт серія НОМЕР_3 від 20.07.2000). Цей штамп закреслений і зазначено, що виписаний він був 24.12.2010.

Проте, ким цей штамп був закреслений встановити не видається можливим. Із пояснень, наданих в суді першої інстанції колишньою працівницею Олесинської селищної ради ОСОБА_15 , до повноважень якої належало вчинення відповідних дій, вбачається, що таких вона не вчиняла. Вона підтвердила факт виписки позивача у 1999 році і яким чином з`явився запис про виписку 24.12.2010 суду пояснити не змогла.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не наведено об`єктивних доводів, які б свідчили про його фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, що належало ОСОБА_10 - житловим будинком із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Посилання апелянта на те, що відмітка у паспорті серії НОМЕР_2 , виданому 10.07.2008, вказує на його проживання та реєстрацію по АДРЕСА_1 , колегія суддів відхиляє, оскільки державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька за адресою реєстрації, оскільки таке документально спростовано належними та допустимими доказами, якими є зазначені вище довідки органу місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 10.04.2020 року у справі № 355/832/17.

Також колегія суддів враховує пояснення апелянта про те, що на час та після смерті батька він постійно проживав у с.Геленки, Козівського району. До спірного будинковолодіння навідувався лише щоб подивитися до своєї сільськогосподар-ської техніки, яка зберігалася на подвір`ї. Вказані дії, на думку колегії суддів, не можуть свідчити про вступ у фактичне володіння та управління спадковим майном.

Також позивачем не наведено доводів поважності пропуску строку прийняття спадщини. При цьому, посилання на скрутне матеріальне становище колегія оцінує критично. Будь-яких об`єктивних доказів того, що під час спадкування майна ОСОБА_10 було порушено права позивача та йому чинилися перешкоди для реалізації своїх спадкових прав апелянтом також не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у даній справі відсутні правові підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації з міркувань необґрунтованості та недоведеності доводів позивача.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок)у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладання спірного договору будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕР № 971289, зареєстрованого в реєстрі №937.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на виконання договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що сформований 11.03.2015, відповідно до якого власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зазначено ОСОБА_8 . Тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оскільки спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачкою зареєстровано право власності на будинковолодіння, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваною безоплатно набуто право власності на будинок та позивачем не доведено підстав недійсності правочину, колегія суддів погоджується з висновком, що відсутні правові підстави для визнання спірного договору дарування недійсним.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний договір дарування було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 11.03.2015.

17.01.2017 ОСОБА_8 звернулася із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 05.03.2015 та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21.05.2015. ОСОБА_1 , як позивачу у справі (т.1 а.с.187) супровідним листом від 25.01.2017 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ надсилалася копія касаційної скарги із зазначенням про укладення відповідного договору. Отже, позивачу було відомо про наявність оскаржуваного договору дарування в січні 2017 року.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування лише 12.10.2020, тобто, зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, то відмовив у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 07 червня 2023 року.

Головуючий

Судді