справа № 357/2194/23
головуючий у суді І інстанції Цуранов А.Ю.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про виселення, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, у якому просив суд: виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року та постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 357/5489/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення встановлено, що ОСОБА_1 з 24 березня 2021 року є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі проведених електронних торгів.

Також, рішенням Білоцерківському міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2022 року у справі № 357/6781/21 про визнання недійсними електронних торгів встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та його дружини, яка є відповідачем у цій справі.

Зазначає, що указаний позов поданий з іншими вимогами, а саме: про виселення відповідачів без надання іншого житла у зв`язку з можливістю їх проживання у квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідачі на теперішній час користуються квартирою позивача АДРЕСА_1 без жодних правових підстав, не укладаючи договору найму, чим створюють позивачу перешкоди у користуванні його власністю.

ОСОБА_2 має право на користування частиною трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Її син ОСОБА_3 також має право на користування вказаним житлом. Відповідачі після виселення будуть забезпечені житловою площею у розмірі 9,925 кв.м на особу, а відтак, не можуть бути визнані особами, що потребують поліпшення житлових умов. Відповідачі отримали споживчий кредит, який використали для власних потреб та не бажають встановлювати договірні відносини стосовно користування квартирою АДРЕСА_1 , тому позивач вважає справедливим їх обмеження у користуванні його власністю, встановивши можливість їх вселення у квартиру АДРЕСА_4 .

У травні 2023 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, у якій фактично він змінив підстави позову та зазначив, що він доводить до відома суду про наявність інших підстав, крім вже зазначених у позовній заяві, що вказують на виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення (а.с. 82-84).

Вказує, що з часу набуття ним власності на квартиру - 24 березня 2021 року і по теперішній час відповідачі не сплачують кошти за отримані житлово-комунальні послуги.

Несплата відповідача боргів за отримані комунальні послуги, які у подальшому будуть стягнуті з ОСОБА_1 , порушують його права співвласника квартири у багатоквартирному будинку.

Відповідачі не є власниками квартири та членами сім`ї позивача, тож їх права та обов`язки відносно користування квартирою тотожні з правами та обов`язками наймача житла.

Посилаючись на указані обставини та статті 162, 168, 169 ЖК України, 815, 826 ЦК України, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 придбав квартиру по АДРЕСА_5 на електронних торгах при здійсненому приватним виконавцем стягненні на предмет іпотеки у межах виконавчого провадження.

Приватний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах, зокрема, зазначити, що у ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї, а покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням.

Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Судом першої інстанції зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обмежує позивача у користуванні належним йому майном, а також покладає на нього обов`язок з утримання двох працездатних осіб за власний рахунок, а відповідачів звільняє від будь-яких обов`язків стосовно житла, яким вони користуються.

ОСОБА_2 , яка отримала кредит, забезпечила його квартирою та не повертаючи кредит могла передбачити, що для неї виникнуть негативні наслідки у вигляді позбавлення права власності на квартиру, а також права користування квартирою без урахування прав її власника.

Відповідач ОСОБА_2 позбавилася права власності на квартиру, однак продовжує користуватися квартирою, позивач є набувачем квартири та не порушував жодних зобов`язань, вчинив законні дії щодо купівлі квартири з електронних торгів, але є обмеженим у своїх правомочностях власника, а також несе витрати щодо сплати комунальних послуг, які спожиті відповідачами.

ОСОБА_2 позбавлена права власності на житло, але продовжує ним користуватись вже за відсутності правових підстав (власність, оренда). Позивач пропонував відповідачам укласти договір оренди спірної квартири, однак вони відмовились і продовжують користуватись житлом, яке належить позивачу на праві приватної власності.

Одностороння відмова від укладання договору оренди не звільняє відповідачів від виконання обов`язків користувачів житла, що полягають у витратах на його утримання та сплаті комунальних послуг, а також у відповідальності за їх невиконання.

Від представника ОСОБА_5 - адвоката Федоренка В.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області вже розглядалась цивільна справа № 357/5489/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про виселення. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено. У вказаній справі судами встановлено, що квартира, з якої намагається виселити позивач, придбана частково за кредитні кошти а частково за особисті кошти ОСОБА_5 , тому виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не допускається - це усталена позиція Верховного Суду.

Відмінність між справою № 357/5489/21 та цією справою полягає лише у зазначенні стороною у справі (третьою особою) колишнього чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та з`ясування його позиції щодо предмету спору.

У цій справі, як і у справі № 357/5489/21 позивач просить суд виселити ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_3 без надання їм іншого житла у зв`язку з можливістю їх вселення та проживання у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності згідно з рішенням у справі № 357/3442/23.

Колишній чоловік ОСОБА_5 не має обов`язку в забезпеченні житлом відповідачів у справі щодо квартири, яка належить йому на праві приватної власності. Тобто, позивач перекладає свій обов`язок щодо забезпечення житлом осіб, яких він виселяє, на іншу особу.

Зазначає, що не заслуговують на увагу підстави для виселення відповідачів у зв`язку з несплатою комунальних послуг, оскільки статті 168, 169 ЖК України, на які посилається позивач, стосуються припинення договору найму жилого приміщення, розірвання договору за вимогою наймодавця, виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення.

Як встановлено судом першої інстанції, договір найму житлового приміщення (квартири) між позивачем і відповідачами не укладався, а тому останні не мають обов`язку щодо оплати житлово-комунальних послуг та не можуть бути виселені на цій підставі.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Федоренко В.С. у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2023 року у справі № 357/5489/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_6 (а.с. 6-13, 26-35.).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2022 року у справі № 357/6781/21, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. та ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та витребування з володіння ОСОБА_1 вказаної квартири (а.с. 14-23).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою станом 31 травня 2021 року, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 . Вказана квартира належить останньому на праві спільної сумісної власності (а.с.24).

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 25 квітня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована одна особа ОСОБА_4 (а.с. 77).

З копії розрахункового листа абонента ОСОБА_1 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_5 , існує заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 9 150 грн 60 коп., яка виникла за період часу з 01 квітня 2021 року до 01 квітня 2023 року (а.с.85-86).

Згідно з довідкою КП БМР «ЖЕК № 1» заборгованість ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5 , за період з березня 2021 року до березня 2023 року становить 12 375 грн 02 коп. (а.с. 87-88).

Позивачем додано копії судових рішень про стягнення з нього заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, яка виникла за іншою адресою, які не стосуються предмету спору у цій справі (а.с.89-99).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09 травня 2023 року у справі № 357/3442/23 задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 . Указане рішення набрало законної сили 15 червня 2023 року (а.с. 129-131).

ОСОБА_1 , згідно поданої ним заяви Білоцерківському міськрайонному суду від 15 червня 2023 року, подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду (а.с.132).

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині 2 цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Тобто частиною 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин 1-3 статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною 4 статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1 (справа № 357/5489/21).

Підставою цього позову ОСОБА_1 було те, що квартира придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

У вказаній справі судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , з якої намагається виселити відповідач позивач, придбана частково за кредитні кошти а частково за особисті кошти ОСОБА_5 , тому виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Указане судове рішення набрало законної сили, у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому наявні підстави вважати, що указані обставини є преюдиційними.

При повторному зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу для виселення відповідачів посилається на наявність у них можливості проживання у квартирі АДРЕСА_3 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09 травня 2023 року у справі № 357/3442/23 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 . Указане рішення набрало законної сили 15 червня 2023 року.

Апеляційний суд відхиляє указаний довід і погоджується із висновками суду першої інстанції зазначеними в оскаржуваному рішенні про те, що указана квартира є власністю третьої особи у справі - ОСОБА_4 , який не має обов`язку перед відповідачами щодо їх вселення до квартири, яка є його особистою приватною власністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач пропонував відповідачам укласти договір оренди спірної квартири, однак вони відмовились і продовжують користуватись житлом, однак одностороння відмова від укладання договору оренди не звільняє відповідачів від виконання обов`язків користувачів житла, апеляційний суд враховує таке.

У первісному позові ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі користуються належною йому квартирою без правових підстав (договору найму не укладалося) (а.с. 3).

Однак, у своїй заяві про зміну предмету позову, у якій фактично він змінив підстави позову та зазначив, що він доводить до відома суду про наявність інших підстав, крім вже зазначених у позовній заяві, зокрема про те, що права та обов`язки відповідачів відносно користування квартирою тотожні з правами та обов`язками наймача житла (а.с. 83).

У якості правової підстави для виселення відповідачів позивач у своїй заяві про зміну предмету позову посилається на положення статті 169 ЖК України, відповідно до якої, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Однак, з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що договір найму квартира АДРЕСА_1 між сторонами не укладався, тому у відповідачів відсутній обов`язок звільнення жилого приміщення у зв`язку із припиненням такого (договору найму), а отже відсутні підстави для їх виселення на підставі статті 169 ЖК УРСР.

Первісними правовідносинами між сторонами є саме звернення стягнення на предмет іпотеки, придбаний частково за кредитні кошти а частково за особисті кошти відповідача, а тому суд першої інстанції правильно застосував до них положення статті 109 ЖК України.

Таким чином, у вказаній справі не встановлено та позивачем не доведено наявності правових підстав, з якими закон пов`язує можливість виселення відповідачів з жилого приміщення без надання їм іншого житла.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 08 грудня 2023 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська