ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7760/23 Справа № 208/3878/22 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бєліка Сергія Пилиповича на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астахова Ольга Сергіївна про припинення права власності на частку у майні, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астахова О.С. про припинення права власності на частку у майні.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що між нею та спадкодавцем ОСОБА_3 , 01 грудня 2012 року був зареєстрований шлюб.

За час шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільні кошти був придбаний автомобіль, марки NISSAN, модель QASHQAI, 2013 року випуску, шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - загальний легковий - загальний хетчбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 16 червня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина.

Державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С. після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа.

До нотаріуса, з заявами про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , в шестимісячний строк прийняття спадщини звернулись: позивачка ОСОБА_2 , як дружина спадкодавця, та ОСОБА_1 , як донька спадкодавця.

До складу спадщини відкритої на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , серед іншого спадкового майна, увійшло право спільної сумісної власності подружжя, як то 1/2 частка на набуте під час шлюбу спільне сумісне майно подружжя - автомобіль, так як інша 1/2 частка у зазначеному майні належить позивачці, що підтверджено свідоцтвом про право власності виданим 18 січня 2022 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С. на підставі ст. 63 Сімейного кодексу України.

Також, позивачкою отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 січня 2022 року, згідно до якої спадщина на яку отримано свідоцтво, це 1/2 частка від спадкового майна, належне спадкодавцю на час його смерті, а саме на 1/2 частку автомобіля, що становить відповідно 1/4 частку від права на зазначений автомобіль.

Таким чином, позивачкою заявлено, що вона є співвласницею майнових прав на зазначений автомобіль, частка якої у праві спільної часткової власності становить 3/4 часток.

В свою чергу, ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини відкритої на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично прийняла 1/2 частку від відкритої спадщини у склад якої увійшло право власності померлого на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно набуте ним під час шлюбу із позивачем, а саме на автомобіль.

За життя спадкодавця, даний автомобіль використовувався для сімейних потреб подружжя, та яким в тому числі користувалася і позивачка.

Даний автомобіль є неподільною річчю, а тому для реєстрації права власності на автомобіль, крім права на користування, володіння, яке наявне у спадкоємців з часу відкриття спадщини, необхідним є здійснення спільних дій співвласниками на проведення державної реєстрації набутих прав спільної часткової власності на нього.

Однак, позивачка обмежена в реєстрації права власності, так як відповідачка не отримує свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй 1/4 частку від зазначеного автомобіля, не здійснює дій на реєстрацію такого права, в передбачений спосіб та порядок, що обмежує позивачку у праві на реалізацію належних їй прав власності на спірне майно, не надає їй можливості користуватися зазначеним автомобілем, що пов`язано з необхідністю отримання відповідної реєстрації, та вирішити це питання мировим шляхом, або за погодженням між співвласниками є неможливим.

Враховуючи викладене, позивачка просила припинити право ОСОБА_1 на 1/4 частку автомобіля, марки NISSAN, модель QASHQAI, 2013 року випуску, шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип-загальний легковий-загальний хетчбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; - стягнути з неї - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/4 частку автомобіля; - визнати за нею право власності на 1/4 частку автомобіля.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бєлік С.П. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачкою не доведено наявність спору між нею та відповідачкою щодо предмету спору. Також апелянт вказує, що відповідачка не є власником 1/4 частини спірного автомобіля. Крім того, апелянт зазначає, що Звіт про оцінку не відповідає діючому законодавству.

У жовтні 2023 року на адресу Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив, в якому представник позивачки просив рішення залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, та в період шлюбу придбали автомобіль марки NISSAN, моделі QASHQAI, 2013 року випуску, шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип загальний легковий-загальний хетчбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджено копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3 виданого та зареєстрованого ТСЦ 1242, (дата першої реєстрації 27 липня 2013 року).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відкрилась спадщина, у склад якої увійшли належні спадкодавцю майнові права на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, набутого ним під час шлюбу із позивачкою, а саме, на 1/2 частку автомобіля.

За своє життя спадкодавцем ОСОБА_3 , заповіту не складено.

З копії спадкової справи, відкритої після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа 340/2020) вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого - ОСОБА_2 , та донька померлого - ОСОБА_1 ..

Встановлено, що фактично частки співвласників у спірному майні автомобілі, відповідно дорівнюють: 3/4 частки за ОСОБА_2 , та 1/4 частка за ОСОБА_1 : 1/2 частка у праві спільної власності на спірний автомобіль, відповідно до виданого 18 січня 2022 року в межах справи № 591/2021 свідоцтва про право власності на 1/2 частку автомобіля є власністю ОСОБА_2 , як дружини спадкодавця, як майна набутого під час шлюбу. Інша 1/4 частка у праві спільної власності на спірний автомобіль, набута позивачкою у право власності на підставі виданого 18 січня 2022 року в межах спадкової справи № 340/2020, на підставі статті 1261 ЦК України, свідоцтва про право на спадщину за законом, як на 1/2 частку від спадкового майна ОСОБА_3 .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 07 липня 2020 року хоч і подала заяву про прийняття спадщини, відкритої на час смерті батька ОСОБА_3 , однак, свідоцтва про право на спадщину за законом не отримує.

Позивачка в позові вказує, що спірний автомобіль є неподільною річчю, а тому для реєстрації права власності на автомобіль, крім права на користування, володіння, яке наявне у спадкоємців з часу відкриття спадщини, необхідним є здійснення спільних дій співвласниками на проведення державної реєстрації набутих прав спільної часткової власності на нього.

Однак, позивачка обмежена в реєстрації права власності, так як відповідачка не отримує свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй 1/4 частку від зазначеного автомобіля, не здійснює дій на реєстрацію такого права, в передбачений спосіб та порядок, що обмежує позивачку у праві на реалізацію належних їй прав власності на спірне майно.

Вказане свідчить, що між сторонами наявний спір щодо володіння, користування та розпорядження своїми майновими правами на рухоме майно автомобіль марки NISSAN.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: інші юридичні факти.

Згідно ч. 6 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина 1 ст. 355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Вимогами ч.ч. 6-8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» визначено, що свідоцтво про право на спадщину на майно видається спадкоємцям на підставі правовстановлюючих документів.

Процедура реєстрації транспортних засобів передбачена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (далі Порядок № 1388).

Відповідно до п. 8 Порядку № 1388, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Встановивши, що ОСОБА_1 прийняла спадщину у встановленому законом порядку, як донька померлого, як спадкоємиця першої черги за законом, а також врахувавши той факт, що відповідачка фактично прийняла 1/2 частку від спадкового майна, в яке увійшли - майнові права спадкодавця ОСОБА_3 , які він мав на час своєї смерті по відношенню до належної йому 1/2 частки автомобіля, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно частка ОСОБА_1 дорівнює 1/4 частці у майнових правах на зазначений автомобіль, внаслідок прийняття нею як спадкоємицею відкритої спадщини на час смерті її батька, що підтверджено поданою нею заявою від 07 липня 2020 року про прийняття спадщини.

Право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї, саме така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність твердження сторони відповідача про те, що на час звернення із позовом, внаслідок не реєстрації своїх майнових прав на транспортний засіб, позивачка не набула прав, які підлягають захисту, оскільки вони не узгоджуються із приписами ЦК України, так як і позивачка і відповідачка фактично прийняли спадщину, відкриту на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 , у склад якої увійшли належні спадкодавцю майнові права на 1/2 частку зазначеного автомобіля.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що до ОСОБА_1 на підставі вищевикладених положень цивільного законодавства України перейшло право спільної часткової власності на вказаний автомобіль, частка якої у такому праві відповідно дорівнює 1/4 частці.

Однак для реєстрації такого права за співвласниками рухомого майна, як то автомобіля, необхідним є дотримання співвласниками процедури реєстрації транспортних засобів, яка передбачена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (далі Порядок № 1388).

Відповідно до п. 8 Порядку № 1388, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників ТЗ та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) ТЗ протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Встановлено, що внаслідок не отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, на 1/4 частку автомобіля, реєстрація речових прав на автомобіль сторонами не здійснена, що підтверджено відповіддю ТСЦ МВС № 1244 від 30 листопада 2022 року, згідно якої станом на 30 листопада 2022 року запис про реєстрацію права власності обліковується за спадкодавцем ОСОБА_3 ..

При цьому, право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України).

Зокрема, згідно з п. 53 Рішення ЄСПЛ у справі Суханов та Ільченко проти України від 26 вересня 2014 року, першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2015 вказується, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Щодо вимоги «ефективності» способу захисту, який може бути застосовано судом, роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 905/1926/16 від 11 вересня 2018 року, в якій зазначено: «оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування».

Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 4 жовтня 2017 року по справі № 914/1128/16.

На підставі викладеного суд вірно вважав, що права позивачки потребують судового захисту, а обраний нею спосіб захисту прав відповідає складу майнових прав наявних як у позивача, так і прав сторони відповідача, якою прийнято спадщину в передбачений спосіб та порядок, з врахуванням встановлених фактичних обставин, та неможливості за спільною згодою між сторонами врегулювання такого спору мировим шляхом, в тому числі завершити процедуру реєстрації транспортного засобу та вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

На підставі викладеного, врахувавши, що частка у праві спільної часткової власності на автомобіль ОСОБА_1 складає 1/4 частку, яка в порівнянні із іншою часткою у праві власності на зазначений автомобіль, яка належить ОСОБА_2 дорівнює 3/4 часток, що в порівнянні є незначною, та врахувавши неподільність автомобіля, а також те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного володіння і користування, розпорядження автомобілем, та що це є неможливим про що заявлено під час судового розгляду, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що припинення права на 1/4 частку у праві спільної часткової власності не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 , яка до відкриття спадщини не мала майнових прав на зазначений автомобіль, а тому наявні підстави для застосування ч. 1 ст. 365 ЦК України, для вирішення спору по суті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачкою спосіб захисту, як то припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні, відповідає характеру спірних правовідносин, та майнових прав сторін на спірне майно.

При цьому, обґрунтованим є висновок суду щодо безпідставності позиції сторони відповідача, що позивачка в порушення норм закону залучила в якості третьої особи державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астахову О.С., яка за висновком відповідача є неналежною особою, з огляду на те, що нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право. Виходячи з норм закону «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача чи відповідача, так як нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права й обов`язки з особами, які звернулися до нього, в межах здійснення ним нотаріальних дій.

Визначаючи вартість 1/4 частки автомобіля, суд вірно виходив з наступного.

Так, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості.

Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінетів Міністрів України № 1440 від 10 вересня 2003 року, ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна.

Заявляючи про вартість частки у праві спільної часткової власності на спірне майно, позивачкою подано звіт «Про оцінку автотранспортного засобу» складеного ПП Виробничо-комерційна агрофірма «Солнцево» від 27 липня 2022 року, згідно до якого визначено ринкову (дійсну) вартість автотранспортного засобу марки NISSAN, без врахування ПДВ, яка склала 403940,00 гривень, в тому числі вартість 1/4 частки склала 100985,00 гривень.

Посилання відповідачки на те, що оцінка проведена суб`єктом, який не мав права на оціночну діяльність, спростована поясненнями сторони відповідача, із посиланням на відповідь Фонду державного майна України від 20 березня 2023 року, згідно до якої зазначено, що наказом від 21 лютого 2023 року № 325 Фонд анулював сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 23 листопада 2020 року за № 1022/20 виданого приватному підприємству «Виробничо-комерційна агрофірма «Солнцево», на підставі ст. 20 Закону про оцінку та Положення про порядок анулювання, у зв`язку із заявою зазначеного підприємства.

Тобто, вказане свідчить про те, що на час складання звіту «Про оцінку автотранспортного засобу», складеного 27 липня 2022 року, у Приватного підприємства «Виробничо-комерційна агрофірма «Солнцево» був наявний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 23 листопада 2020 року за № 1022/20, який був дійсним, що надавало право підприємству здійснювати оціночну діяльність.

Інших доказів на спростування поданого позивачкою звіту «Про оцінку автотранспортного засобу» відповідачка не подала.

Щодо оцінки доказів судом, то у відповідності до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши оцінку зібраним доказам, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вартість належної ОСОБА_1 1/4 частини від автомобіля, марки NISSAN, яка становить 100 985,00 грн. підлягає стягненню в рахунок компенсації її вартості з позивачки на користь відповідачки, шляхом звернення за рахунок коштів внесених ОСОБА_2 , на депозитний рахунок Територіального Управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, згідно до квитанції від 13 вересня 2022 року за № 9281-2408-1753-4925 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку зазначеного автомобіля.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачкою не доведено наявність спору між нею та відповідачкою щодо предмету спору, остання не є власником 1/4 частини спірного автомобіля, а також те, що Звіт про оцінку не відповідає діючому законодавству, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Відповідачка, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надала належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог.

Крім того, вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки з якою погоджується й колегія суддів.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бєліка Сергія Пилиповича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П Барильська

Е.Л. Демченко