РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/1816/22

Номер провадження 2/495/1112/2023

07 листопада 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Коліниченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач), в інтересах якого діє адвокат Клименко Станіслав Юрійович, з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, у якому просить суд:

- визнати удаваним договір дарування від 28 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., зареєстрований за номером 806, щодо 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 95,9 кв.м.. загальною 187,8 кв.м., сараю літ «В», гараж літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д».

- визнати 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку за номером АДРЕСА_1 спільно сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

- стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 20 000 (двадцять тисяч гривень) 00 копійок.

- судові витрати стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Стислий виклад позицій сторін, що викладені у заявах по суті

Стислий виклад позиції позивача

Позивач та його представник позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивач 18 грудня 2012 року уклав шлюб з відповідачем.

Від шлюбу позивач та відповідач мають спільних дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2021 справа № 495/2281/21 шлюб розірвано.

За час шлюбу позивачем та відповідачем за власні кошти позивача в інтересах сім`ї придбане рухоме та нерухоме майно, а саме:

1. 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 95,9 кв.м., загальною 187,8 кв.м., сараю літ «В», гараж літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», на земельній ділянці площею 887 кв.м.

Зазначений будинок придбався у 2013 році для проживання родини, а саме для позивача, відповідача та їх спільних дітей. У вказаному будинку з моменту його придбання були проведені капітальні та поточні ремонти для облаштування домашнього побуту придбані меблі, кухонні гарнітури, побутова техніку.

Вартість за удаваним договором дарування від 28 травня 2013 року становила 87028 (вісімдесят сім тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок.

2. Автотранспортний засіб автомобіль марки HONDA «ACCORD», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_3 . номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , який зареєстровано за відповідачем.

Згоди про добровільний поділ спільного майна між сторонами не досягнуто, Відповідач не має намірів ділити будинок, автомобіль або компенсувати їх вартість Позивачу.

Автомобіль придбався виключно в інтересах сім`ї для спільних поїздок, для забезпечення комфортних умов пересування дітей, для закупівлі та доставки продуктів та речей на сім`ю тощо.

Вказане нерухоме та рухоме майно є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, однак воно зареєстроване за Відповідачем. Незважаючи на те що, джерелом для придбання житлового будинку були особисті кошти Позивача, оскільки Відповідач ніколи ніде не працювала та ніякого доходу не отримувала, вищевказані обставини позбавляють Позивача можливості оформити право власності на належну йому частину спірного майна.

У весь період шлюбу працював лише Позивач, що є безспірним фактом того, що усе майно подружжям було набуто за особисті кошти Позивача, але незважаючи на зазначене, вважає спірне майно спільним сумісним майном подружжя.

В обґрунтування удаваності договору дарування житлового будинку зазначає, що 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , відповідач набула на підставі договору дарування частки житлового будинку від 28 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою O.IO., реєстраційний номер 806.

У зв`язку з тим, що професійна діяльність позивача не надала змоги перебувати в Україні на момент здійснення купівлі будинку та задля уникнення високого оподаткування правочинів, цивільних та правових наслідків пов`язаних з укладенням договору купівлі-продажу. Відповідач набула житловий будинок на підставі договору дарування. Однак фактично під час укладання зазначеного договору Відповідачем було передано грошові кошти Позивача законному представнику колишнього власника спірного майна, а саме ОСОБА_4 .

На підтвердження того, що оскаржуваний правочин є удаваним та не міг мати правову природу дарування підтверджується тим, що дарувальники за вказаним договором та Відповідач не були ані близькими родичами, ані друзями, ані знайомими, до моменту укладання договору вони взагалі не були знайомі один з одним. Враховуючи високу вартість та ринкову цінність об`єкту дарування, можна дійти висновку, що їх безоплатно передача дарувальниками обдарованому може мати місце лише в разі встановлення дійсно тісних та близьких стосунків.

Однак, як вказує позивач, відповідач з псевдодарувальниками у таких стосунках не знаходиться та після вчинення правочину та на даний час таких стосунків не підтримує. Оскільки договір дарування є безоплатним, тому вищенаведені факти свідчать про те, що укладений договір дарування нерухомого майна є удаваним та сторони не мали на меті настання тих правових наслідків з яким пов`язано укладання договору дарування.

Факт того, що житловий будинок придбався подружжям в інтересах сім`ї також підтверджуються тим, що іншого житла сторони не мали та не мають. Нерухоме майно придбалось для проживання сім`єю.

З урахуванням викладеного слід прийти до висновку, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, а тому 28 травня 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (представник дарувальника) та Відповідачем фактично був укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а тому позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік, не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Так само вказані обставини дають можливість застосувати правові наслідки вчинення справжніх правочинів, а саме купівлі-продажу, у вигляді визнання спірного майна спільно сумісною власністю подружжя, оскільки придбані вони були у період шлюбу та за спільні кошти подружжя.

Оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно належить подружжю ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Стислий виклад позиції відповідача, викладеної у відзиві

Відповідач та її представник, адвокат Бондаренко Г.Є., власну позицію обґрунтовували наступним.

Зауважували, що дійсно легковий автомобіль марки HONDA (модель ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 було придбано ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 . Враховуючи вище викладене, ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на 1/2 частки легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Натомість ОСОБА_2 у повному обсязі заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання удаваним договору дарування від 28.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., зареєстрований за номером 806, щодо 20/100 часток житлового будинку за номером АДРЕСА_2 . Визнання 20/100 часток житлового будинку за номером АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку.

Такі заперечення ОСОБА_2 ґрунтуються на наступних обставинах по справі, доказах.

Як вбачається з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка с: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскаржувальний Позивачем договір дарування частини житлового будинку було посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., 28 травня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 806.

Від імені ОСОБА_3 , під час укладання договору дарування, діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 23.04.2013 року Рязанцевою О.Ю., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрована в реєстрі за № 597.

У присутності приватного нотаріуса Нагорняк Н.М. (представник ОСОБА_3 ) стверджувала, що в них відсутні обставини, які примушують їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості, не приховують іншу угоду, вони розуміють, що цей договір дарування є безоплатним, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удавного правочину. Пункт 13 договору дарування від 28 травня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 806.

Отже, позиція Позивача відносно того, що договір дарування від 28.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., щодо 20/100 часток житлового будинку за номером АДРЕСА_2 є удаваним не підтверджується твердженнями ОСОБА_4 наведені у пункті 13 спірного договору, які були з`ясовані, встановлені нотаріусом під час укладення спірного договору.

Позивач у своєму позові посилається ще на те, що житловий будинок придбався у 2013 році за рахунок коштів отриманих Позивачем у вигляді заробітної плати в період з 2014 року по 2021 рік. До позову ОСОБА_1 було долучено виписки щодо руху коштів на рахунку за період з 03.10.2014 по кінець березня місяця 2021 року. Вказаний Позивачем період жодним чином не відносить до проміжку часу до укладення спірного договору дарування, а саме до 28.05.2013 і стосується періоду, який розпочався через 1 рік та 5 місяців після укладення правочину.

Отже, факти, доводи викладені Позивачем у своєму позові жодним чином не спростовують тих обставин, що були викладені у пункті 13 Договору дарування. 28 травня 2013 року між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 було укладено саме договір дарування і такий договір не приховував будь-якої іншої угоди.

20/100 часток житлового будинку за номером АДРЕСА_2 є особистою власність ОСОБА_2 та не підлягає поділу в порядку ст. 69 СК України.

Враховуючи вище викладене, у зв`язку із недоведеністю Позивачем фактів на які він посилався у своєму позові в частині визнання спільною сумісною власність подружжя 20/100 часток житлового будинку, у задоволені позову слід відмовити у повному обсязі.

Також зауважує, що заявлена Позивачем сума компенсації витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 20 000,00 грн. є неспівмірною зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову.

Складання позовної заяви до суду першої інстанції протягом 9 годин коштує 9000,00 грн. Позовна заява викладена на 10 аркушах, 4 аркуша із яких містять фактичні обставини, докази по справі, обґрунтування удаваності договору дарування житлового будинку. Усі інші аркуші позову містять загальні норми матеріального права, давні правові позиції Верховного суду України. Спір стосується лише 20/100 частин житлового будинку та транспортного засобу, отже спірна маса є невеликою. Відповідач та її представник вважають, що 9 000,00 грн. за складання позову, суть якого викладена лише на 4 аркушах є надмірною та неспівмірною із суттю справи та її складністю, ціною позову.

Також представник відповідача просила застосувати до даного спору наслідки пропуску загального строку позовної давності, так як оспорюваний договір дарування був укладений у 28.05.2013 року, отже, загальний строк позовної давності сплив 28.05.2016 року, тому у позовних вимогах позивача необхідно відмовити у зв`язку з пропуском загальної позовної давності.

Процесуальні дії у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2022 року провадження по вказаній цивільній справі було відкрито, розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

30.05.2022 року від представника відповідача адвоката Бондаренко Г.Є. надійшла заява про застосування наслідків пропуску загального строку позовної давності та відзив на позовну заяву.

02.06.2022 року від представника відповідача адвоката Бондаренко Г.Є. надійшла заява про витребування в порядку ст. 84 ЦПК України.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2022 року було здійснено перехід з розгляду цивільної справи за № 495/1816/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя в порядку спрощеного провадження - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2022 року клопотання представника відповідача адвоката Бондаренко Г.Є. про витребування доказів було задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., належним чином завірену копію нотаріальної справи відносно укладеного договору дарування від 28.05.2013 року, зареєстрований за номером АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

23.08.2022 року було здійснено запит щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3

01.09.2022 року від нотаріуса надійшли належним чином витребувані, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2022 року, документи.

31.10.2022 року від представника позивача адвоката Клименка С.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

24.01.2023 року було здійснено повторний запит щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4

27.02.2023 року надійшла відповідь на запит, з якої слідує, що ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 по м. Одеса та Одеській області не значиться.

27.04.2023 року до Білгород-Дністровського ВДРАЦС був надісланий запит на інформацію, що можливого факту смерті ОСОБА_3 , суд просив підтвердити чи спростувати смерть відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05.05.2023 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області була надіслана копія актового запису про смерть ОСОБА_3 № 1452 від 09.12.2014 року.

03.07.2023 року від представника відповідача адвоката Бондаренко Г.Є. надійшла заява про закриття підготовчого провадження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.07.2023 року підготовче провадження по вказаній цивільній справі було закрито, а справа призначена до судового розгляду по суті.

04.10.2023 року від представника позивача адвоката Клименка С.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

07.11.2023 року представника відповідача адвоката Бондаренко Г.Є. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, якою просить суд відмовити позивачу у частині позовних вимог, які стосуються визнання договору дарування удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, натомість не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання за ним права власності на 1/2 частини машини.

07.11.2023 року позивач та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, клопотань про відкладення чи розгляд без їх участі не подавали.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Крім того, положення ст. 43 ЦПК України визначають, що учасники справи зобов`язані, зокрема, з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу на той факт, що ЦПК України не передбачено відкладення судового засідання з умовою надання доказів поважності причини неявки у майбутньому. Причину неявки потрібно перевірити і встановити безпосередньо у судовому засіданні, якщо така є. Тому для цього необхідно, щоб представник сторони надав письмову інформацію з доказами про це.

Відтак, сторони зобов`язані надавати докази, що підтверджують поважні причини неявки у судове засідання, про відкладення якого просять суд.

У судове засідання призначене на 07.11.2023 року позивач не прибув, як і не прибув його представник, який був сповіщений належним чином, клопотань або заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без їх участі до суду не надходили.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом враховується, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Враховуючи неодноразову неявку представника позивача та самого позивача у судові засідання, незацікавленість останнього до результатів розгляду справи, у якій він є стороною - суд вирішив за можливе повторно не відкладати розгляд справи, а ухвалити рішення за відсутності сторін.

Суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, відповідно до наданої заяви, за наявними матеріалами у справі.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та їх нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що спірні 20/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 були набуті за час шлюбу за на власні кошти позивача, тому просив договір дарування визнати удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу і застосувавши наслідки, що з цього витікають, зокрема визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частки.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦК України).

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилаючись на удаваність спірного договору дарування, позивач вважав, що його укладено з метою приховати договір купівлі-продажу.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 18.12.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 18.12.2012 року. Шлюб рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 червня 2021 справа № 495/ 2281/21 було розірвано.

Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей:

- сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 03 жовтня 2018 року, видане Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області); та

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 16 січня 2013 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського управління юстиції в Одеській області.

Встановлено, що 28.05.2013 року між ОСОБА_3 /дарувальник/, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 /обдарованою/ було нотаріально посвідчено договір дарування, згідно умов якого, ОСОБА_3 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняла безоплатно в дар 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку за номером АДРЕСА_2 , який складається в цілому з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 95,9 кв. м., загальною 187,8 кв. м., сараю літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», на земельній ділянці площею 887 кв. м. (право користування земельною ділянкою та приватна власність на частку земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні, за цією адресою, не зареєстровані, кадастровий номер не присвоєно, згідно довідки № 01-10/1454, виданої Відділом Держземагенства у місті Білгород-Дністровський Одеської області, 14.05.2013 року).

Зазначені 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку належать дарувальнику на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2012 року, справа № 1505/8707/2012, рішення набрало чинності 12.11.2012 року.

Право власності на відчужувані 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 22.01.2013 року, номер запису про право власності 31148, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , витяг № 103901 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2013 року.

Позивач та його представник стверджували, що договір дарування було вчинено для приховання договору купівлі-продажу, з метою уникнення високого оподаткування правочину, правових наслідків пов`язаних з укладенням договору купівлі-продажу.

Проте вказаний аргумент, на переконання суду, залишився недоведеним з огляду на наступне.

Воля сторін договору на дарування спірної частки житлового будинку зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування від 28.05.2013 року у якому вказується наступне: «Представник Дарувальника / ОСОБА_4 / та Обдаровувана / ОСОБА_2 / у присутності нотаріуса стверджують, що в них відсутні обставини, які примушують їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості, не приховують іншу угоду, вони розуміють, що цей договір дарування є безоплатним, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони підтверджують, що однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін, про що » (п. 13 договору дарування). Крім того, сторони укладали цей договір дарування «діючи добровільно а перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочину» (а.с. 59).

Судом встановлено, що, укладаючи спірний договір дарування, сторони цього договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач не обґрунтував удаваності договору дарування з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Судом вживалися заходи, щодо безпосереднього допиту у судовому засіданні самих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проте ОСОБА_3 згідно з відомостями актового запису про смерть № 1452 від 09.12.2014 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а судові повістки, що направлялися за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 , поверталися з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на викладені аргументи, безпосередньо дослідити покази вказаних осіб, з`ясувати чи дійсно мала місце оплатність договору дарування, чи передавала ОСОБА_2 грошові кошти дарувальнику - у суду не було реальної можливості.

Позивач, обґрунтовуючи свою власну позицію, надає суду виписки з власного банківського рахунку в іноземному банку, проте вказані виписки жодним чином не доводять оплатності договору, укладеного 28.05.2013 року, не доводять факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів за майно, що було предметом договору дарування, не підтверджують, що саме за ці гроші можливо майно було куплене. Вказані виписки лише доводять факт, у період з 2014 по 2021 рік позивач заробляв кошти, будучи моряком.

Крім того, виписки не узгоджуються у часовому вимірі з самим договором дарування, адже виписки надані суду за період з 2014 року, проте договір мав місце у 2013 році.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та доказів на підтвердження отримання від ОСОБА_2 ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 грошових коштів за фактично відчужену 20/100 частку спірного житлового будинку.

Таким чином, позивач не обґрунтував удаваності договору дарування від 28 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., зареєстрований за номером 806, щодо 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Щодо вимоги про визнання 20/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільно сумісною власністю подружжя, та визнання за позивачем право власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки вимога щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем 1/2 частки вказаного житла є похідною вимогою від визнання удаваності договору дарування від 28 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевою О.Ю., зареєстрований за номером 806, щодо 20/100 (двадцять сотих) часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка не була задоволена судом - тому і похідна вимога не може бути задоволена.

Щодо вимоги представника відповідача застосувати наслідки пропущення строку позовної давності у частині визнання удаваним договору оспорюваного дарування, визнання 20/100 часток житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частки житлового будинку суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже з огляду на те, що судом вимоги щодо визнання договору дарування удаваним, визнання спірного майна у вигляді 20/100 часток житлового будинку спільною частковою власністю та визнання права власності позивача на 1/2 частку житлового будинку були визнанні необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у суду відсутні підстави застосовувати строки позовної давності до даного спору.

Щодо вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частки легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 суд вирішив наступне.

За положенням ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідач не оспорювала належність на праві спільної сумісної власності подружжю транспортного засобу: легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , не заперечувала щодо задоволення вимог у цій частині, а отже суд виходить із принципу презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому вимога у частині визнання права власності на 1/2 частки легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 підлягає задоволенню.

Висновки суду

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що слід в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 . При цьому, за наведених вище обставин, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним слід відмовити через недоведеність, як і в решті похідних вимог.

Отже позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_5 ) право власності на 1/2 частки легкового автомобіля марки HONDA (модель - ACCORD), чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

В решті позовних вимог відмовити - за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Д.Анісімова