Справа № 336/6648/20
Пр. № 2/336/50/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Білицького Є.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 адвоката Васильєвої О.В.,

представника відповідача Запорізької міської ради Пилипенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Запорізької міської ради, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, треті особи головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, комунальне підприємство «Градпроект», про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про приватизацію земельної ділянки, визнання недійсними свідоцтв про право власності на земельну ділянку, визнання недійсними рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування запису про право власності на земельну ділянку у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

9 листопада 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про приватизацію земельної ділянки, визнання недійсними свідоцтв про право власності на земельну ділянку, визнання недійсними рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування запису про право власності на земельну ділянку у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В заяві зазначила, що є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідачам на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка є суміжною з ділянкою, де знаходиться житло позивачки. Згідно із технічним паспортом на будинок АДРЕСА_1 на території садиби наявні господарські споруди, а саме: сараї, зазначені літерами Б, Б1, И. Власники будинку АДРЕСА_2 - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - самовільно встановили паркан із сітки-рабиці майже впритул до належних позивачці сараїв Б і Б1, що унеможливлює догляд за сараями, їх обслуговування та користування ними. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2019 року частково задоволений позов ОСОБА_1 до відповідачів, під час розгляду якого судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 стало відомо про те, що відповідачі приватизували земельну ділянку під їх будинком, що і стало підставою для скасування рішення місцевого суду судом апеляційної інстанції. Після ознайомлення з технічною документацією з землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності відповідачів на земельну ділянку за вказаною адресою, позивач дізналася про порушення порядку підготовки документів для безоплатного передання у власність земельної ділянки, на що вказують такі обставини.

В технічній документації є копія акту погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами від 25.06.2012 року, в якому зазначено, що означений акт складений на підставі погодження з суміжними землекористувачами, проте наявний лише підпис начальника ВТГВ КП «Градпроект» та немає підписів суміжних землекористувачів, в тому числі позивачки. На підставі рішення Запорізької міської ради № 65/126 від 05.09.2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , передано вказану земельну ділянку співвласникам житлового будинку у відповідності до розміру їх часток в праві спільної часткової власності на будинок.

У відповідності до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) це сукупність тестових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування, на підставі яких органи місцевого самоврядування реалізують власну компетенцію, приймаючи рішення про передачу громадянам безоплатно земельної ділянки у власність. В статті 198 ЗК України зазначено, що складовою кадастрових зйомок є, насамперед погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, а у випадку відсутності погодження сумісного землевласника або землекористувача та відповідного документу акту погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Відповідно до додатку № 2 до «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» акт прийомки-передачі межових знаків має бути підписаний суміжними землекористувачами. Разом з тим ОСОБА_1 про визначення меж земельної ділянки на місцевості не повідомлялася у порядку, визначеному вказаною «Інструкцією…», не була присутньою при визначенні суміжних меж. У висновку будівельної експертизи, який наявний в технічному паспорті на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , вказано, що на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради № 578 від 06.08.1953 року розмір зареєстрованої присадибної земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_2 складає 600 квадратних метрів, фактична ж площа земельної ділянки становить 609 квадратних метрів, самовільні надлишки 9 квадратних метрів. При цьому КП «Градпроект» з невідомих підстав зазначив, що площа присадибної земельної ділянки складає 615 квадратних метрів. Збільшення площі відбулося за рахунок встановлення відповідачами паркану із сітки-рабиці, пов`язаного з захопленням 15 квадратних метрів з присадибної ділянки позивачки. Таким чином, внаслідок протиправних дій відповідачів за участю КП «Градпроект», зазначає позивачка, було значно зменшено площу присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває в користуванні позивачки. Проте уповноважені службові особи Запорізької міської ради, приймаючи рішення № 65/126 від 05.09.2012 року, не звернули уваги на те, що технічна документація складена із вказаними порушеннями «Інструкції…», а збільшення розміру земельної ділянки відбулось за рахунок належної позивачці землі.

У зв`язку з викладеним позивачка просить:

- визнати недійсним та скасувати рішення Запорізької міської ради № 65/126 від 05.09.2012 року про передачу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати рішення Запорізької міської ради № 36/27 від 30.10.2013 року «Про внесення змін до рішення Запорізької міської ради № 65/126 від 05.09.2012 року «Про передачу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 »;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області від 01.07.2014 року на земельну ділянку з кадастровим номером: :07:057:0093, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 , видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області від 01.07.2014 року на земельну ділянку з кадастровим номером: :07:057:0093, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати запис про право власності на земельну ділянку № 6182538 від 24.06.2014 року;

- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати запис про право власності на земельну ділянку № 6182019 від 24.06.2014 року.

Судові витрати просить покласти солідарно на відповідачів.

Ухвалою судді від 13.11.2020 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

24 грудня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача - Запорізької міської ради. З відзиву випливає, що відповідач повністю не визнає позов з огляду на таке.

У відповідності до пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної міської ради вирішуються питання, зокрема, регулювання земельних відносин. Міська рада є органом місцевого самоврядування, який працює колегіально в сесійному порядку, а рішення приймаються шляхом голосування більшістю голосів, тобто способом волевиявлення ради є рішення сесії. Розглянувши проект землеустрою, складений щодо спірної земельної ділянки, міська рада шляхом голосування здійснила волевиявлення на передачу землі відповідачам, оскільки проект був підготовлений на підставі позитивних висновків усіх служб міста, що погоджують відведення земельної ділянки відповідно до вимог Земельного кодексу України. До компетенції міської ради та її виконавчих органів не віднесено повноважень щодо перевірки підписів громадян на актах погодження меж суміжного землекористування. Непогодження позивача із рішенням сесії міської ради щодо відведення земельної ділянки відповідачам після встановлення меж земельних ділянок у натурі, з одержанням власником або землекористувачем документів, що посвідчують право, та з державною реєстрацією не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на уникнення технічних помилок, а підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Погодження меж є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу є складовою частиною технічної документації. Конституція України гарантує захист права власності. Оскаржуване позивачкою рішення органу місцевого самоврядування виконане шляхом отримання свідоцтв про право власності на землю, тому відсутні підстави для позбавлення громадян права власності. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Не вбачаючи ознак порушення права позивачки в діях відповідачів, просить про відмову у задоволенні позову.

Третя особа головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області 31 грудня 2020 року подала письмові пояснення з приводу спору, з яких випливає, що статтею 791 ЗК України передбачений порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Винесення в натуру (на місцевості) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У відповідності до ст. 12 ЗК України громадяни набувають право власності або право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, розпорядження землями комунальної власності в межах населених пунктів покладено на відповідні міські, селищні, сільські ради. Статтею 26 Закону України «Про землеустрій» встановлено загальні вимоги до змісту документації з землеустрою, яка включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації, вимоги до якої внормовані статтею 55 Закону України «Про землеустрій». Жодна норма діючого законодавства не містить вимог до органів, що здійснюють повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, щодо пересвідчення, чи з усіма суміжними власниками та (або) користувачами погоджено межі земельної ділянки. Складання акту про погодження меж земельної ділянки та його підписання (погодження) є складовою частиною кадастрової зйомки, і є суто допоміжною стадією. Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі межовими знаками встановленого зразка. Процедуру встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено «Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, у відповідності до пункту 3.12 якої закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки на місцевості може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Аналіз зазначених норм, зазначає представник третьої особи, свідчить що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, оскільки межі земельної діялнки в натурі визначаються не відповідно до акту узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Наведене означає, що право особи на приватизацію землі не може бути обмежено відсутністю згоди на підписання акту погодження меж земельних ділянок

6 січня 2021 року до суду надійшов письмовий відзив відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , з якого слідує, що відповідачі не визнають позов з огляду на таке. Твердження позивача, що земельна ділянка збільшена відповідачами за рахунок встановлення паркану з сітки-рабиці є неспроможними, такими, що всупереч вимог засади змагальності цивільного судочинства не підкріплені жодними фактичними даними. Що стосується відсутності підпису позивачки на акті погодження меж земельних ділянок, таке погодження є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, а межі встановлюються на підставі планово-картографічних матеріалів та матеріалів кадастрової зйомки, а не на підставі акту погодження меж. Наявність такого погодження не є визначальною підставою для проведення приватизації, тому відсутність цього погодження не є підставою для скасування рішень органу місцевого самоврядування та правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності відповідачів на земельну ділянку.

У зв`язку з викладеним відповідачі просять про відмову у задоволенні позову.

З пояснень відповідача Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради випливає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки державну реєстрацію в 2014 році здійснювали органи державної реєстрації, що утворені Міністерством юстиції України, які на підставі внесених до законодавства про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень змін були ліквідовані, а відповідач не є правонаступником Запорізького міського управління юстиції, яким було здійснено реєстрацію, тому є неналежним відповідачем. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень, речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. З урахуванням того, що дії та рішення Департаменту не оспорюються, права позивачки діями відповідача не порушені.

Ухвалою суду від 16.08.2021 року підготовче провадження в справі закрито і справу призначено до судового розгляду.

Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав доводи, викладені в позові. Просить про його задоволення.

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача Запорізької міської ради просить про відмову у задоволенні позову з урахуванням наведених у відзиві доводів.

Представники Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, комунального підприємства «Градпроект», головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення спору, до суду не з`явились.

При цьому представники Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області надали суду письмові звернення, які містять прохання про вирішення справи без їхньої участі, що у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовило проведення судового розгляду у відсутність вказаних осіб.

Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідачам належить будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка є суміжною з ділянкою, де знаходиться житло позивачки. На підставі рішення Запорізької міської ради № 65/126 від 05.09.2012 року земельну ділянку по АДРЕСА_1 передано співвласникам житлового будинку у власність у відповідності до розміру їх часток в праві спільної часткової власності на будинок (а. с. 17). На підставі свідоцтва про право власності від 01.07.2014 року ОСОБА_3 належить право власності на 381/615 частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, а Могильному право на 234/615 частки (а. с. 19, 20).

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом.

Стаття 16 ЦК України встановлює способи судового захисту цивільних прав та інтересів, і серед них є такий, як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту цивільного права, як визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, встановлений статтею 21 ЦК України.

У відповідності до частини 2 цієї статті суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як випливає із змісту вказаної правової норми визнанню незаконним та скасуванню підлягає таке владне рішення органу місцевого самоврядування, яке суперечить актам цивільного законодавства (1) та порушує цивільні права або інтереси осіб (2), тобто для задоволення відповідних позовних вимог необхідна констатація сукупності двох наведених передумов.

Вимоги позову позивачка спрямовує в русло тверджень про незаконність рішень органу місцевого самоврядування, яким є Запорізька міська рада, про передачу у власність відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 земельних ділянок, що, за доводами позову, порушує право позивачки на реалізацію повною мірою права на користування земельною ділянкою під належним їй будинком.

Наведене означає, що предметом доказування в цій справі є доведення сукупності таких передумов, як незаконність акту органу місцевого самоврядування і порушення його виданням законних прав та інтересів позивачки.

З семантики іменника незаконність випливає, що підставою для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування є його невідповідність вимогам актів цивільного законодавства.

Діяльність Запорізької міської ради як органу місцевого самоврядування внормована Законом України «Про місцеве самоврядування в України».

До виключної компетенції сільської, селищної, міської ради вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, як зазначено в пункті 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України».

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України ЗК України).

Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову, як випливає із змісту частини 2 вказаної статті.

За змістом частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Статтею 122 ЗК України внормовані повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України).

Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохороннім та санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймають рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій», який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

Статтею 25 Закону визначено види документації із землеустрою, до яких відносяться, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ґ); технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (і).

Статтею 55Закону України «Про землеустрій» визначено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка включає:

а) завдання на складання технічної документації із землеустрою;

б) пояснювальну записку;

в) матеріали топографо-геодезичних робіт;

г) кадастровий план земельної ділянки;

ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;

д) відомості про встановлені межові знаки.

З наведеного випливає, що технічна документація з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не містить такого доданка, як акт погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками (землекористувачами).

Процедуру ж встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено «Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, у відповідності до пункту 3.12 якої закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки на місцевості може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною як один з етапів кадастрової зйомки, поняття якої як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, встановлено статтею 198 ЗК України.

При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, оскільки межі земельної ділянки в натурі визначаються не відповідно до акту узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Відповідно до Постанови ВАКС по справі №619/1415/19 від 01.09.2022 року погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного з землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 580/168/16-ц.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

Отже, оскільки чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, суд доходить висновку, що не є перешкодою для здійснення процедури приватизації земельної ділянки відсутність підпису позивачки в акті погодження меж суміжного землекористування.

Рішення органу місцевого самоврядування з огляду на наведені мотиви є таким, що не посягає на закон, що не дає підстав для ухвалення судового рішення на користь позовних вимог в цій частині.

Дійшовши висновку, що відсутність погодження меж земельної ділянки з суміжним користувачем не має вирішального значення для оцінки законності приватизації, суд також бере до уваги, що серед складових проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в розумінні Закону України «Про землеустрій» не зазначено такого елементу, як акт погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками земельних ділянок (суміжними землекористувачами), тому оцінка вказаного акту погодження знаходиться поза межами повноважень колегіального органу місцевого самоврядування при затвердженні проектів відведення земельної ділянки.

Як зазначено, право власності, яке є непорушним, охороняється Основним Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Книгою третьою ЦК України внормовано право власності та інші речові права.

У відповідності до змісту права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, як слідує із змісту ст. 328 ЦК України). Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, як випливає із змісту ст. 321 ЦК України, яка регламентує непорушність права власності.

Непорушність права власності декларована Основним Законом України в статті 41.

Виняток з правила про непорушність права власності встановлений в частині 4 ст. 41 Конституції України та частинах 2, 3 ст. 321 ЦК України.

Як зазначено в частині 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Підстави для припинення права власності на землю, коло яких є вичерпним, встановлені статтею 140 ЗК України, і до них відносяться: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку (1); смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця (2); відчуження земельної ділянки за рішенням власника (3); звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора (4); відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб (5); конфіскація за рішенням суду (6); невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (7); примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності (8).

З наведеного випливає, що коло випадків, коли може бути припинено право особи на мирне здійснення права власності, є обмеженим, і таке припинення має проводитися виключно за встановленою законом процедурою, на що вказує семантика вжитої в частині 2 ст. 321 ЦК України частки «лише» (лише у випадках і порядку, встановлених законом).

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості (частина 3 ст. 321 ЦК України, ч. 5 ст. 41 Конституції України).

Таким чином, лише мотиви суспільної необхідності та не в усіх випадках цієї необхідності, а лише за відсутності інших заходів поновлення суспільного інтересу, можуть зумовити примусове відчуження об`єктів права приватної власності, як прямо слідує з наведених положень Основного Закону і цивільного законодавства.

Крім того, частиною 4 статті 116 ЗК України встановлено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення, а це означає, що припинення права власності на земельну ділянку, отриману в порядку приватизації, матиме наслідком неможливість подальшої безоплатної передачі цієї ж земельної ділянки у власність тієї самої особи.

Є очевидним, що вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності на земельну ділянку на ім`я відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації їх права власності на вказану земельну ділянку є нічим іншим, ніж вимогою про припинення права власності на спірну нерухомість, оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.

Не вбачаючи в діях усіх відповідачів ознак порушення права позивачки, констатація якого (порушення) мала б наслідком безпідставне припинення права власності фізичних осіб як найбільш суворий захід обмеження права власника в реалізації ним цього права, яке гарантоване національним та міжнародним законодавством, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання поважними причин пропущення позовної давності, між тим суд не вбачає ознак порушення права позивача в діях відповідачів, він не розглядає клопотання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про застосування давності та не оцінює доводи позивачки про важність причин пропуску позовної давності.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 106, 118, 152, 158, 159 ЗК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, , залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складене 8 грудня 2023 року.

Суддя О.В. Щаслива