Провадження 2-о/127/648/23
У Х В А Л А

11 грудня 2023 року

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Вохмінова О.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

05.12.2023 року судом зареєстровано заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, яку мотивовано тим, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28.12.2021 року № 128/789/17 позов заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури, поданий в інтересах держави до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.12.2022 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28.12.2021 року скасовано. Провадження у справі закрито та роз`яснено, що розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Справу № 128/789/17 передано до Господарського суду Вінницької області. Ухвалою від 27.02.2023 року відкрито загальне провадження, розгляд справи триває станом на даний час.

Предметом розгляду справи є земельні ділянки, що були передані ОСОБА_1 02.12.2011 року в оренду Вінницькою районною державною адміністрацією. Підстава пред`явлення позову - несплата орендарем орендної плати за використання земельних ділянок.

Справа № 128/789/17 стосується особистих прав та інтересів ОСОБА_1 і за наслідками вирішення справи судом буде визначено, чи матиме заявник можливість користуватись земельними ділянками, які брав в оренду, для задоволення своїх матеріальних потреб, чи ні.

На думку ОСОБА_1 , для законного та справедливого вирішення справи № 128/789/17, необхідно встановити факт, що має юридичне значення для оцінки та визначення правових актів, якими, з історичної та юридичної точки зору, вірно визначається та встановлюється право власності на землю в державі Україна, а також визначається, хто в державі Україна може бути власником землі і хто має законні підстави отримувати плату за використання землі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 128/789/17 прокурор посилається на норми Конституції України та земельне законодавство, прийняте на основі Конституції, за яким право власності на землю закріплено за державою, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами.

Разом з тим, досі чинним є положення та основи державного суверенітету Республіки, проголошені 16.07.1990 року Декларацією про державний суверенітет України, яким право власності на землю, рівно як і на усі інші національні багатства Республіки, закріплені виключно за її народом та ні за якими іншими суб`єктами.

Тому, на думку заявника, з цього юридично-правового протиріччя виникає проблема щодо вірного застосування актів, якими врегульовані правовідносини, пов`язані з правом власності на землю в Україні, правом на її використання та з наявністю або відсутністю підстав справляння плати за використання.

Отже, заявник вважає, що виникла необхідність у встановленні факту, що має юридичне значення: що правові положення та основи державного суверенітету, проголошені Декларацією про державний суверенітет України від 16.07.1990 року, яка є безпосередньою умовою схвалення народом України Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 року на Всеукраїнському референдумі 01.12.1991 року мають вищий юридично-правовий статус правових норм Конституції України від 28.06.1996 року (зі змінами), прийнятої Верховною Радою України за відсутності повноважень на такі дії від українського народу.

Заінтересованих у справі осіб заявник не зазначив, просив розглядати його заяву у складі колегії суддів Вінницького міського суду Вінницької області або усім складом цього суду. До заяви додано лише посвідчення учасника бойових дій.

Статтею 55 Конституції України передбачено: права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтями 124, 125 Конституції України визначено: правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), серія А №18, п. 28-36).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Способи захисту, які застосовуються судом, визначені ст. 5 ЦПК України. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами 1, 2, 7 ст. 19 ЦПК України визначено: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною другою цієї статті визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9, 10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних.

Розгляд справ окремого провадження у складі колегії суддів або усім складом міського суду, як просив заявник, Законом не передбачено.

Згідно вимог ч. 3, ч. 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Статтею 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

В судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вимоги до змісту заяви визначені статтею 318 ЦПК України. У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Згідно ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Згідно ч. 1 статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особові немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

В порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), які випливають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, які виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства в тих випадках, коли відповідною нормою процесуального права визначено, що рішення такого спору належить саме до порядку цивільного судочинства.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме судів загальної юрисдикції, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відмовляючи у відкритті або закриваючи провадження з огляду на те, що заява, віднесена судом до таких, що не підлягає судовому розгляду, слід враховувати також імперативні та незмінні вимоги ст. 55 Конституції України, згідно з якими права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зазначені положення отримали своє офіційне тлумачення, зокрема, в рішеннях Конституційного Суду від 25 листопада 1997 року №6-зп, від 25 грудня 1997 року № 9-зп та від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.

Враховуючи те, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із даною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, є розгляд господарським судом справи № 128/789/17 і вимоги заявника стосуються застосування і ієрархії норм Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року, Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 року та Конституції України від 28.06.1996 року (зі змінами), суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають судовому розгляду в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства. Таке правозастосування здійснюється відповідним компетентним органом за наслідками вирішення конкретної юридичної справи і за принципами верховенства права, законності, обґрунтованості і справедливості.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає необхідним відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 19 ч. 1, 186 ч. 1 п. 1, 258, 260, 293, 315 ЦПК України,

у х в а л и в:

відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів відповідно до вимог ст. 354, ст. 355 ЦПК України.

Суддя: