ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9439/23 Справа № 206/1211/23 Провадження № 22-ц/803/9708/23 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпопетровська від 14 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Маштак К.С. повний текст рішення складено 15 вересня 2023 року, повний текст ухвали складено 9 вересня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв.м.; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири та за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири відповідно. Судові витрати покласти на відповідача.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду зі зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про поділ майна подружжя, в якій із врахуванням зміни предмету позову просила визнати особистою власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61.7 кв.м. та стягнути з ОСОБА_3 , грошову компенсацію за продаж транспортного засобу, що є спільною сумісною власністю, половину вартості транспортного засобу BMW X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 2996 см.куб. 212556 грн

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині вищевказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 6398 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання особистою власністю квартири та стягнення грошової компенсації за продаж транспортного засобу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продаж транспортного засобу, що був спільною сумісною власністю, половину вартості транспортного засобу BMW X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 2996 см.куб. у розмірі 92 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 925 грн.

06 вересня 2023 року представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 була подана заява про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі та стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 24265 грн.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

На рішення Самарського рйонного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивує скаргу тим, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_1 , яка була придбана під час шлюбу, але за її особисті кошти. Ні позивач ні відповідач як на момент придбання спірної квартири так і за дового до її придбання офіційно не працювали та в них були відсутні кошти на прдбання спріного нерухомого майна, єдиним джерелом отримання коштів на придбання спірної квартири був продаж «батьківської» квартири ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 . Гурський просив рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська твід 05 вересня 2023 року скасувати частково та відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він зазначає, що договір купвлі-продажу спірної квартири не містить жодних застережень про набуття такого майна за особисті приватні кошти ОСОБА_1 , не містить посилань на відповідні докази набуття в особисту приватну власність грошових коштів, за які купується квартира, зокрема не містить посилань на договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 просив рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Також представником позивача ОСОБА_4 була подана до суду заява про стягнення судових витрат на професійну прваничу допомогу, в якій він просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані із розглядом даної справи в апеляційній інстанції у сумі 22000 гривень.

Представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 була подана апеляційна скарга на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року, в якій він зазначив,, що дана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Мотивує скаргу тим, що позивачем, на виконання вимог чинного законодавства у встановленому порядку було наведено у заявах по суті розрахунок судових витрат, а в подальшому підтверджено його шляхом подання представником усної заяви у судовому засіданні.

Вказує, що позивачем в повоному обсязі підтверджено відповідними доказами заявлений розмір витрат на професійну допомогу у розмірі 25000 гривень

Наголошує на тому, що чинним законодавством не передбачено конкретної встановленої форми розрахункового документу, який видається адвокатом на підтвердження розміру сплаченого гонорару.

Звертає увагу суду, що усіма трьома Договорами про надання правової допомоги встановлена погодинна оплата гонорару адвоката за надання правової допомоги.

ОСОБА_4 просив ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року скасувати та ухвалити судове рішення, яким заяву про стягнення правничої допомоги задовольнити.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає, що вона необярунтована, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи на підставі чого суддійшов правильних висновків відмовивши у стягненні правничої допомоги.

Вказує, що представником позивача не було зазначено орієнтований розархунок та не було доведено належними та допустими доказами реальне понесення витрат на правову допомогу.

ОСОБА_2 просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін та зазначив, що відповідачка понесла витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн, та ще планує понести витрати у розмірі 6000 грн.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на своїх доводах, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та у його апеляційній скарзі наполягав та просив залишити судове рішення без змін та задовольнити його заяву про компенсацію витрат на стягнення правової допомоги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Слід зазначити, що рішення суду переглядається лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , в іншій частині не переглядається, оскільки учасниками справи воно не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони одружились 30.10.1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 30.10.1999 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с. 7, 96).

18.12.2020 року заочним рішенням суду шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований 30.10.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська розірвано (а.с. 8, 33, 97).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2019 року, ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 61,7 кв.м. (а.с. 98-99).

Слід звернути увагу, що даний договір не містить жодних відомостей чи застережень, що квартира купується ОСОБА_1 за особисті кошти. Крім того, згідно п. 9.1. договору на укладання та підписання цього договору надано заяву про згоду подружжя Покупця. До того ж п. 9.3. договору вказує, що серед іншого, зміст ст. 57-74 Сімейного кодексу України сторонам роз`яснено.

29.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. проведено відповідну державну реєстрацію даної квартири, що підтверджується витягом (а.с. 9, 100).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 61,7 кв.м. оціночна вартість об`єкта 1659906,51 грн. (а.с. 102-103).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 49.9 кв.м., а ОСОБА_6 придбала її (а.с. 147, 148).

14.05.2015 року ОСОБА_1 підписала заяву про надання згоди своєму чоловікові ОСОБА_3 на продаж належної їм на праві спільної власності, придбаної під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартири АДРЕСА_4 на будь-яких умовах на його розсуд (а.с. 149).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4155 від 16.06.2023 року на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб BMW X5, 2008 року випуску за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 185000 грн. (а.с. 152).

З договору комісії № 4155 від 15.06.2023 вбачається, що продаж транспортного засобу BMW X5, 2008 року випуску, за ціною 185000 грн. (а.с. 150).

Актом технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6944/23/1/020541 від 15.06.2023 року вбачається, що на підставі договору комісії № 4155 від 15.06.2023 року проведено огляд технічного стану, комплектності та оцінку транспортного засобу або його складової частини, а саме BMW X5, 2008 року випуску, ціна продажу 185000 грн. (а.с. 151).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, а тому після його розірвання залишається спільною сумісною власністю. Також суд вказав на те, що ОСОБА_1 не надала суду жодного належного доказу, на підтвердження факту придбання спірної квартири за її особисті кошти.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третястатті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина першастатті 60 СК України).

Згідно ст. 68СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно доЦивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу «батьківської квартири», не заслуговують на увагу, оскільки, даний факт не може бути підставою для відмову у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно придбано в період шлюбу позивача та відповідачки, даний факт учасниками справи не спростовується, тобто дане майно було придбане для введення спільного господарства.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме на особисті кошти відповідачки було придбане нежитлове приміщення, також посилання в апеляційній скарзі, що за власні кошти було зроблено ремонт у спірній квартирі є безпідставними та нічим не підтверджені.

Також апеляційний суд не приймає доводи скарги, що на час покупки квартири сторони у справі оцфіціно не працювали, оскільки відповідачкою не спростовано факт, що у подружжя на час придбання квартири були відустні кошти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна за свої власні кошти.

Окрім того. апеляційний суд вважає, занеобхідне зазначити, що саме такий поділ майна було вказано представником ОСОБА_1 ОСОБА_7 у заяві про зміну предмету позову, в якій вона просила визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності для отримання компенсації з позивача (т. 1 а.с. 158-159).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторони реалізують своє право на доказування, що є їх процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку апелянта свідчить про наявність правових підстав для відмови у задоволені позову. Проте такі аргументи належним чином перевірені судом першої інстанції та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 , а тому суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпопетровська від 14 вересня 2023 року.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачане було подано попереднього розрахунку суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести та не надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі.

Апеляційний суд не погодужється з даною позицією суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Увипадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_3 у суді першої інстанції представляв адвокат Воронцов В.В. на підставі ордера серія ДП № 037/037 від 11.05.2023 року та ОСОБА_4 на підставі ордера серія ДП 0409/037 від 04.09.2023 року.

На підтвердження понесених позивачем витрат було долучено до заяви наступні документи.

Копію договору № 33 від 01.03.2023 між адвокатом Воронцовим В.В. та ОСОБА_3 про надання правової допомоги, згідно пункту 2.2. обов`язки адвоката: консультування клієнта щодо його порушених прав; виконання усного аналізу спору та документів; збирання доказів; складання позовної заяви, відзиву, заперечень, пояснень, процесуальних заяв чи клопотань тощо (а.с. 219). Копію квитанції до прибуткового касового ордера № 33 від 01.03.2023, про те, що від ОСОБА_3 прийнято на підставі договору про надання правової допомоги № 33 від 01.03.2023 грошові кошти в розмірі 10000 грн. (а.с. 216а). Копію додаткової угоди до договору № 33 про надання правової допомоги від 01.03.2023, де зазначено, що сторони домовилися доповнити п. 2.2. Договору щодо обов`язків адвоката наступним змістом: 2.2.5. прийняти участь у судових засіданнях із розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в Самарському районному суді м. Дніпропетровська (а.с. 217). Копію договору № 41 від 26.06.2023 про надання правової допомоги (а.с. 220). Копію квитанція до прибуткового касового ордера, № 41 від 26.06.2023 де зазначено, що від ОСОБА_3 прийнято на підставі договору про надання правової допомоги № 41 від 26.06.2023 грошові кошти в розмірі 10000 грн. (а.с. 216). Копію договору про надання правової допомоги № 0409/23 від 04.09.2023 року укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 225). Копію квитанції до прибуткового касового ордера № 0409/23 від 04.09.2023, де зазначено, що від ОСОБА_3 прийнято на підставі договору про надання правової допомоги № 0409/23 від 04.09.2023 грошові кошти в розмірі 5000 грн. (а.с. 222). Також, на підтвердження наданих послуг надано копії: акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 33 від 01.03.2023 та додатковою угодою № 37 від 11.05.2023 (а.с. 218), акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 41 від 26.06.2023 (а.с. 221) та акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 0409/23 від 04.09.2023 (а.с. 224).

З позовної заяви вбачається, що у позові представником ОСОБА_3 було заявлено орієнтований розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень ( т.1 а.с. 2 зворот), а тому твердження суду першої інстанції, що не надано попереднього розрахунку спростовуються матерілами справи, оскільки процесуальним законодавством не визначено в якій саме формі має бути надано попередній розрахунок, сторона відповідача знала про орієнтований розмір витрат та не була позбавлена права подати клопотання про зменшшення суми, яку суд міг застосувати в подальшому при збільшенні суми правничої допомоги.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , у заяві про ухвалення додаткового рішення просив стягнути з ОСОБА_1 на корсить ОСОБА_3 правничу допомогу пов`язану із розглядом даної цивільної справи у суді першої інстанції у загальному розмірі 24265 гривень, зь яких, 10000 гривень зп позов ОСОБА_3 , 14265 гривен, за зустрічну позовну заяву 14265 гривень.

Представником ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до суду першої інстанції була подана заява про зменшення витрат на правничу допомогу.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (надання консультації, складання позовної заява, відзиву на позовну заяву та участь у судових- засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та враховуючи клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 гривень правничої допомоги пов`язану із розглядом даної справи у суді першої інстанції за наслідками розгялу первісного та зустрічного позову, а в іншій частині заяви слід відмовити.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 , який представляє інтереси позивача на підставіі ордера серія АЕ № 1230957 від 04.10.2023 року (т.2 а.с.19) було заявлено клопотання про стягнення з відповідачки правничої допомоги за розгляд даної справи у Дніпровському апеляційному суді, у загальному розмірі 22000 гривен, з яких: 7000 гривень понесені витрати із розглядом апеляційної скарги на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року та 15000 гривень понесені у зв`язку із розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року.

Також на підтвердження своїх повноважень та виконаних робіт, представником позивача було надано наступні документи: Договір № 0210/23 про надання правової допомоги від 02.10.2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 0210/23 від 02.10.2023 року на суму 7000 гривень, акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 0210/23 від 02.10.2023 року, Договір про надання правової допомоги № 1710/23 від 17.10.2023 року на представництво інтересів ОСОБА_3 щодо розгляду апеляційної скарги відповідачки на рішення суду, квитанцію до прибуткового касового ордера № 1710/23 від 17.10.2023 року та акт виконаних робіт за Договором про надання праової допомоги № 1710/23 від 17.10.2023 року (т.2 а.с.61-64).

Згіно п 3.1. вказаних договорів, обмежено розмір гонорару адвоката, за договором № 0210/23 від 02.10.2023 року не більше 7000 грн., за договором 1710/23 від 17.10.2023 року не більше 15000 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (надання консультації, складання апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та участь у судових- засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь ппозивача 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу пов`язану із розглядом даної справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно п. 22 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 при поданні апеляційної скарги на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року сплачував судовий збір у розмірі 536,80 грн, що підтверджується квитанцією 7210-2835-3182-5823 від 03.10.2023 року (т.2 а.с.18), проте за подання скарги судове рішення стосовно судових витрат, сплата судового збору не передбачена,а тому відсутні підставя для стягнення даної суми з відповідачки на користь позивача.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 не позбавлений можливості звернутися до апеляційного суду із заявою про повернення судового збору.

Керуючись статтями 141,374, 375,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу пов`язані із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу пов`язані із розглядом справи у сулі апеляційної інстанції у розмірі 10000 ( десять тисяч) гривень.

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи