ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 683/2112/15-ц

Провадження № 22-ц/4820/1113/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року (суддя Андрощук Є.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 05 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки відповідача, відповідно до якої останній отримав 05 серпня 2013 року від позивача борг в розмірі 65418 грн. та зобов`язався повернути отримані кошті кошти до 01 жовтня 2013 року.

24 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки відповідача, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від позивача в борг 52868 грн. та зобов`язався повернути отримані кошти до 01 жовтня 2013 року.

У травні 2015 року позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами, щодо повернення заборгованості, на що відповідач ніяким чином не відреагував.

Оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання за договорами позики від 05 серпня 2013 року та 24 серпня 2013 року, тому позивач вважав за можливе застосувати положення частини 2 статті 625 ЦК України, та стягнути з відповідача 3% річних за порушення зобов`язання, що складає по першій розписці 3269,11 грн., а по другій розписці - 2641,95 грн., а також інфляційні втрати відповідно: 113238,56 грн. та 91514,51 грн.

Із урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь всього заборгованості за позикою в розмірі 210664 грн. а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 65418 грн. за договором позики від 05.08.2013 року та 52868 грн. за договором позики від 24.08.2013 року; 92378,13 грн. суми заборгованості із врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 210664,13 грн. та 2106,64 грн. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 05 серпня 2013 року отримав у позику від позивача 65418 грн, а 24 серпня 2013 року - 52868 грн. Дані кошти відповідач у визначений договорами позики строк не повернув. Доказів того, що відповідач сплатив борг (розписки одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі) матеріали справи не містять. Враховуючи наявність боргових документів (розписок) у позикодавця (позивача), суд вважав зобов`язання відповідача не виконаним. Тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача у примусовому порядку. Оскільки позичальник своєчасно не повернув суму позики, суд дійшов висновку щодо застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України, врахувавши принцип диспозитивності стягнув з відповідача за порушення грошового зобов`язання 3% річних та інфляційні втрати 92378,13 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт, посилаючись на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц, від 26.02.2020 у справі №205/5292/15-ц, зазначав, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача суми коштів від позичальника до позикодавця. Так, розписки від 05.08.2013 року та 24.08.2013 року були укладені з метою підтвердження передачі товару позивачем на користь відповідача для оброблення такого товару, тому існування між сторонами правовідносин за договором позики є недоведеним. Водночас, судом першої інстанції взагалі не було надано оцінки вказаним аргументам сторони відповідача, не було враховано визнання сторонами обставин того, що між ними були наявні відносини з надання послуг по обробленню деревини, а отже, не встановлено дійсну правову природу правовідносин, які були наявні між сторонами. Також, судом не взято до уваги доводи відповідача, що у розписці від 24.08.2013 року зафіксовано часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань. На думку апелянта, розрахунок 3% річних та інфляційні втрати, зазначені в оскаржуваному рішенні, також є безпідставними, оскільки відповідач отримував від позивача за розписками товар (деревину), а також, у межах розписки від 24.08.2013 року ОСОБА_1 повернув позивачу 1081 дол.США, що судом враховано не було.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до оригіналу розписки ОСОБА_1 05 серпня 2013 року взяв в ОСОБА_2 65418 грн.. Зобов`язався повернути до 01 жовтня 2013 року. Факт отримання коштів підтверджено його підписом у цій розписці.

За оригіналом розписки від 24 серпня 2013 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 52868 грн. Зобов`язався повернути до 01 жовтня 2013 року. Факт отримання коштів підтверджено його підписом у цій розписці.

20 травня 2015 року та 17 червня 2015 року ОСОБА_2 пред`явив ОСОБА_1 письмові вимоги, щодо повернення грошових коштів за договорами позики від 05 серпня 2013 року та 24 серпня 2013 року, направивши їх засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , однак останній на вимоги жодним чином не відреагував.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що у розписках від 05 серпня 2013 року та від 24 серпня 2013 року міститься інформація про особу, яка отримала позику, суму отриманих коштів у позику, строк на який отримано позику і обов`язок позичальника повернути позику до спливу цього строку та підпис позичальника. Тобто, містять повну інформацію для ідентифікації позичальника, суми позики, та строк кредитування.

Таким чином, розписки, як документи, що підтверджують боргові зобов`язання, містять умови отримання відповідачем у борг грошових коштів від позивача (65418 грн. та 52868 грн.) із зобов`язанням їх повернення за розписками до 01 жовтня 2013 року.

Власноручне підписання ОСОБА_1 цих розписок, останнім не спростовано.

Зважаючи на зазначене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що 05 серпня 2013 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 65418 грн., а 24 серпня 2013 року - 52868 грн. та не повернув у визначений розписками строк, у тому числі - станом на час звернення позивача до суду.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18).

Відповідачем не доведено належними доказами повернення повної суми боргу або її частини позивачу, оскільки оригінали розписок про отримання позики у відповідача відсутні. Кредитором не вказано про це у розписці, яку він видає в разі часткового повернення боржником боргу. Разом із цим, позичальником не надано доказів на підтвердження ухилення кредитора (позивача) від прийняття належного виконання відповідачем відповідного грошового зобов`язання (прострочення кредитора).

Зважаючи на зазначене, твердження апелянта щодо частково повернення боргу за розпискою від 24.08.2013 року підлягають відхиленню.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договорами позики в загальній сумі 118286 грн. (65418 +52868) грн.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16-ц).

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Враховуючи те, що умови договорів позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми боргу та з урахуванням принципу диспозитивності, в межах заявлених позовних вимог, стягнув 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною відповідача не надано доказів неправильності розрахунку суми боргу, або іншого (контррозрахунку) сум боргу, які підлягають стягненню на користь позивача за договорами позики від 05 серпня 2013 року та 24 серпня 2013 року, а також сум 3% річних та інфляційних втрат.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність достатніх та належних підстав для задоволення заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики та за порушення грошового зобов`язання 3% річних, інфляційних втрат, а всього в загальному розмірі в межах заявлених позовних вимог 210664 грн.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують є безпідставними, а тому підлягають відхиленню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк