Номер провадження 2-н/756/723/23
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

08 грудня 2023 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду міста Києва Шролик І.С., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей,

ВСТАНОВИЛА:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва зі заявою, в якій просить суд: видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів.

Вивчивши подану заяву, суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Характерною ознакою справ, які розглядаються у наказному провадженні, є безспірність заявлених вимог.

Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/18993/17-ц зазначив, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором). Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

На виконання положень ч. 5 ст. 165 ЦПК України суддею 06 грудня 2023 року скеровано запити до Єдиного Державного демографічного реєстру.

Згідно з відповіддю № 352218 місце проживання заявника ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

З відповіді № 352224 вбачається, що місце проживання боржника ОСОБА_2 також зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Виходячи з логічного й системного тлумачення наведених законодавчих положень, можна зробити висновок, що аліменти на утримання дитини стягуються з того з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Отже, вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини управі пред`явити той з батьків, з ким проживає дитина (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").

У заяві та долучених до неї документах ОСОБА_1 не зазначено посилання на докази на підтвердження того, що діти перебувають саме на його утриманні, оскільки місце проживання обох батьків зареєстроване за однією адресою.

Таким чином, із поданої ОСОБА_1 заяви не вбачається, що у заявника виникло право грошової вимоги до ОСОБА_2 , оскільки відсутні докази на підтвердження факту проживання дітей лише з батьком та перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні заявника.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Зважаючи на вищевикладене, суддя вважає за необхідне відмовити заявнику у видачі судового наказу та роз`яснити ОСОБА_1 , що він має право звернутися до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у позовному провадженні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу може бути оскаржена в апеляційному порядку.

За таких обставин, виходячи із вищенаведеного та керуючись ст. 161, 165, 353 ЦПК України, суддя

УХВАЛИЛА:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя І.С. Шролик