Постанова

Іменем України

06 чернвя 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2630/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО»

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 27 вересня 2022 року

в складі судді Шереметьєвої Л. А.

у цивільній справі №760/29632/21 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року позивач - Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», Підприємство) звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованоті за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання в розмірі 97 121,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі Договору №602-18 від 11.10.2018 про відступлення права вимоги (цесії) ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло право вимоги за спожиті послуги, які надавалися до квартири АДРЕСА_1 з централізованого опалення у розмірі 18 058,99 грн та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 22 792,62 грн.

Додав, що з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», яке продовжує бути постачальником таких послуг після ПАТ «Київенерго». Проте, відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води, в результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 01.08.2021 за послуги з централізованого опалення становить 19 008,72 грн, а за послуги з централізованого постачання гарячої води - 37 261,37 грн

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вказав, що висновок суду про недоведення позивачем порушення його права саме ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки в ухвалі про відкриття провадження зазначено про те, що форма і зміст позовної заяви, а також додані до неї документи відповідають вимогам цивільного процесуального законодавства та дають підстави для відкриття провадження. Додав, що в ухвалі про відкриття провадження суд також вказав на те, що відсутні підстави для відмови у відкритті провадження та повернення позовної заяви. На думку скаржника, дані обставини вказують на те, що суд таким чином повністю підтвердив, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог.

Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відмову у витребування доказів від КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо відомостей, які підтверджують право власності/користування квартирою, до якої надаються послуги. Вважав, що суд позбавив його права стягнення грошової вимоги з ОСОБА_1 .

Крім того, як на підставу скасування рішення суду позивач посилався на розгляд справи за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

За наведених обставин, позивач просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги в порядку письмового провадження шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 128).

Судова повістка направлена судом на адресу відповідача вручена «Шапоренко» без зазначення ініціалів отримувача (а. с. 129).

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання до квартири АДРЕСА_1 у період до 01.05.2018 надавалися ПАТ «Київенерго». А з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання надаються позивачем КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО».

Так, Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

За розпорядженням Виконавчого орагну Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Отже, з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» (кредитор) та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №602-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло права грошової вимоги до боржника з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018, з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що саме ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі, оскільки не надано до суду докази, що остання є власником квартири або користувачем (споживачем) послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вищезазначеною адресою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Відповідно до статі 1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, законодавець покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 .

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести обставини того, що у період надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води споживачем була ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підтвердження обставин споживання ОСОБА_1 послуг, які надавалися до квартири АДРЕСА_1 , позивачем до позовної заяви не долучено доказів. Навпаки, до позовної заяви долучено Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому відсутня інформація про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд ухвалою від 10.11.2021 безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів від КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», щодо відомостей, які підтверджують право власності на вищевказану квартиру, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 10 листопада 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва відмовив позивачу в задоволенні клопотання з тих підстав, що у відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України позивачем у позовній заяві не зазначено доказів вжиття заходів для отримання вказаної у клопотанні інформації, як і не зазначено доказів неможливості самостійно отримати дану інформацію.

Дійсно, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не зазначав доказів вжиття заходів для отримання вказаної у клопотанні інформації, як і не зазначав доказів неможливості самостійно отримати таку інформацію. Також позивач не долучав до позовної заяви окремої заяви із зазначем доказів вжиття заходів для отримання вказаної у клопотанні про витребування доказів інформації.

З позовної заяви вбачається, що позивач лише посилався на те, що у зв`язку з неможливістю надання актуальної інформації про власника/користувача квартири одночасно з позовною заявою подається клопотання про витребування доказів від КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо відомостей, які підтверджують право власності/користування квартирою АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вирішено клопотання про витребування доказів з дотриманням норм процесуального права.

Також позивачем не доведено, що ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальнихпослуг, які надавалися до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що до 2007 року споживачами житлово-комунальних послуг, які надавалися до квартири АДРЕСА_1 , були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа № 2-3784/2007).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , не зареєстрована.

Про те, що ОСОБА_1 зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 не значиться, первинному кредитору було відомо ще з 2013 року.

За інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року було відмовлено Комунальному підприємству «Дирекція з у правління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у прийнятті заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв'язку з тим, що остання зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 не значиться (справа № 760/11706/13-ц).

З матеріалів справи вбачається, що у Реєстрі наявні відомості про те, що зареєстрованими значаться: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 47).

Водночас, як вбається зі змісту позовної заяви, позивач не пред'являв вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Позивач у цій справі, як то визначено ст. 51 ЦПК України,клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з тим, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, не мають правового значення доводи скаржника, що до позовної заяви долучено належні докази, які підтверджують наявність заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та постачання гарячої води до квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений права подати позов про стягнення заборгованості до належного відповідача, який у відповідності до вимог закону є користуваем послуг.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в ухвалі про відкриття провадження суд першої інстанції вказав на те, що позовна заява за формою та змістом і подані до неї документи відповідають вимогам діючого цивільного процесуального законодавства, а також на те, що відсутні підстави для відмови у відкритті провадження, колегія суддів зазначає наступне.

За загальними правилами цивільного процесуального законодавства встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а не для відмови у відкритті провадження, як помилково вважає позивач.

Так, Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі в постанові великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц неодноразово наголошував на тому, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Як вже зазначалося вище, позивач не звертався до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним або з клопотанням про залучення співвідповідачів до участі у справі. А за приписами діючого ЦПК України, суд з власної ініціативи не вчиняє дій щодо заміни неналежного відповідача або залучення співідповідачів.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає недоречними доводи апеляційної скарги про те, що в ухвалі про відкриття провадження у справі суд першої інстанції, на думку позивача, повністю підтвердив, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. А відтак такі доводи не є підставою для скасування рішення суду.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи скаржника про те, що суд першої інстанції порушив ст. 279 ЦПК України та розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

В пункті 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На час звернення позивача до суду з даним позовом у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 270,00 грн. Тобто сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 227 000,00 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ціна позову складає 97 121,70 грн. При цьому, дана справа не віднесена до тих справ, як і у відповідності до вимог ч. 4 ст. 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦПК України, питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як вбається з ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2021 про відкриття провадження у справі, суд вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. При цьому, в ухвалі, як того вимагають положення ст. 276-277 ЦПК України, суд першої інстанції визначив позивачу строк на подання клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Однак, своїм правом на подання такого клопотання позивач не скористався, що підтверджується матеріалами справи.

Посилання скаржника на те, що розгляд судом справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін позбавило позивача права на подання додаткових пояснень, клопотань, доказів, не свідчить про порушення судом норм процесуального права, оскільки за правилами ст. 83 ЦПК України всі докази та клопотання позивач повинен подати разом з поданням позовної заяви. Щодо права позивача на подання додаткових пояснень, то таке право останній міг реалізувати шляхом подання додаткових пояснень в письмовому вигляді.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, а тому такі доводи не потребують додаткового правового аналізу з боку суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус