Справа № 936/683/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В., з участю секретаря Савинець В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області та ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2022 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у липні 2022 р.

Просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на свою користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 500000 грн., спричиненої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю по не зарахуванню до трудового стажу періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р.

Заявлену вимогу обґрунтовує наступними обставинами.

У 2016 р. ОСОБА_1 отримав лист Міжгірського об`єднаного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області від 01.12.2016 р. № 28-М про відмову в зарахуванні йому до загального стажу період роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. згідно з довідкою від 04.11.1964 р.

Указане рішення було ним оскаржено у судовому порядку.

Остаточно постановою Верховного суду (Касаційного адміністративного суду) від 30.09.2021 р. у справі № 300/860/17 постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.11.2017 р. і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 р. скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду в зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача з листом про виконання рішення суду касаційної інстанції і проведення відповідного перерахунку пенсії, однак той провів врахування стажу, починаючи із 01.11.2021 р., у зв`язку з чим він був змушений знову оскаржити дії відповідача.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 р. визнано незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо зарахування до трудового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту, починаючи з 01.11.2021 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту, починаючи із 01.12.2016 р. і провести перерахунок пенсії із урахуванням відповідного зарахованого стажу, починаючи із 01.12.2016 р.

Таким чином, унаслідок протиправних рішень, подальших дій і бездіяльності відповідача (його посадових осіб) ОСОБА_1 були заподіяні моральні страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, оцінюється ним у 500 000 грн. (п`ятсот тисяч гривень).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.09.2022 р. позов задоволено частково: стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів із відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 ) в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Посилається на неповне з`ясування фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права (неналежна оцінка доказів) та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Визнання протиправною відмови у здійсненні зарахування стажу та перерахунку пенсії не є безумовним доказом неправомірності дій або бездіяльності у розумінні ст. 1173 ЦК України;

-У матеріалах справи відсутні докази у підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди з боку ГУ ПФУ в Закарпатській області;

-У спірних правовідносинах предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, чого позивачем не доведено;

-У спорі необхідно застосувати правову позицію, висловлену в постанові ВС від 20.10.2021 р. № 2-а-22/11 у подібних правовідносинах.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції як незаконне та винести постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, стягнувши з Держави Україна на його користь 500000 грн. моральної шкоди.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до того, що визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 15000 грн., суд першої інстанції належним чином не врахував тривалість душевних страждань позивача.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Окрім того, і сторона позивача, і сторона відповідача подали до апеляційного суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.102).

За таких обставин колегія суддів вважає доцільним розглянути справу за відсутності сторін та їх представників. Правова аргументація сторін відома та зрозуміла.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові з таких мотивів.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із достатності доказів того, що позивачу було завдано моральної шкоди, розмір якої із урахуванням характеру та обсягу заподіяної шкоди, тривалості часу її заподіяння належить визначити в сумі 15000 грн. і такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинено органом державної влади, його тривалості, вимогам розумності і справедливості. Натомість, заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., на думку суду, є завищеною і недостатньо обґрунтованою відповідними розрахунками чи міркуваннями, з яких виходив позивач під час визначення такого розміру шкоди.

При цьому, суд установив наступні факти й обставини.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 р. у справі № 300/860/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.11.2017 р. і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 р. у справі № 300/860/17 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 р. по справі № 260/8037/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо зарахування до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні №25 Рівненського будівельно-монтажного тресту з 01.11.2021 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17. 06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту з 01.12.2016 р. і провести перерахунок пенсії із урахуванням відповідного зарахованого стажу з 01.12.2016 р.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 р. у справі № 300/860/17 набрала законної сили 30.09.2021 р. Проте, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.03.2022 р. по справі № 260/8037/21 не набрало законної сили, а відтак до обставин, установлених у ньому, не можна застосувати ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Із виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 3966 від 23.08.2018 р., виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 907 від 26.02.2019 р., виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 13524 від 22.10.2021 р. убачається наявність у ОСОБА_1 ряду захворювань, таких як стенокардія напруги та спокою ФК ІІІ, кардіосклероз постінфарктний (2009 р.) та атеросклеротичний, екстра систолічна аритмія, гіпертонічна хвороба ІІІ ст. та інші. Серед медичних рекомендацій зазначено уникання значних фізичних та психоемоційних навантажень.

Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач зазначив, що незаконні дії та рішення відповідача по відношенню до нього вчинялись протягом тривалого часу (починаючи із 2016 р.), що змусило його вдаватися до судового захисту, призвело до його душевних страждань, зміни звичайного укладу життя, істотного погіршення здоров`я, тобто заподіяло йому істотну шкоду. Суд визнав доводи позивача такими, що заслуговують на увагу.

Одночасно суд врахував позицію відповідача про те, що в медичній документації міститься інформація про перенесення позивачем гострого інфаркту міокарда у 2009 р., а судові процеси між сторонами почалися значно пізніше; гострий інфаркт міокарда та подальші ускладнення стану здоров`я пов`язані саме з цією важкою хворобою, а не з реакцією на судові процеси. При цьому, суд наголосив, що згідно з цією ж медичною документацією позивачу рекомендовано уникати значних психоемоційних навантажень, якими, безперечно, є тривалі неодноразові судові процеси, що негативним чином впливає також на стан його здоров`я і самопочуття.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції у питанні факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди та необхідності стягнення з відповідача певної суми відшкодування.

Так, оцінюючи спірні правовідносини з точки зору нормативно-правового обґрунтування, колегія суддів виходить із наступних положень матеріального права та правових висновків Верховного Суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені, зокрема, статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Оскільки предметом позову є стягнення моральної шкоди з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області як органу державної влади, то колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про застосування до виниклих правовідносин ст. 1173 ЦК України (спеціальної деліктної відповідальності).

Згідно з вимогами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує також висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження N 12-199гс18) і пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Тобто, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі, зокрема, статті 1173 ЦК України.

Аналізуючи наведені умови, колегія суддів бере до уваги чинну постанову Верховного Суду від 30.09.2021 р. у справі № 300/860/17, якою визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту і зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.05.1963 р. по 17.06.1964 р. на посаді моториста в будівельному управлінні № 25 Рівненського будівельно-монтажного тресту.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 указував, що внаслідок протиправних рішень, подальших дій і бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (його посадових осіб) йому були заподіяні моральні страждання у розмірі 500 000 грн., оскільки звернення за судовим захистом призвело до душевних страждань, зміни звичайного укладу життя та істотного погіршення здоров`я.

У підтвердження останньої обставини позивач надав суду копії виписок:

-№ 3966 із медичної карти стаціонарного хворого Закарпатського обласного клінічного кардіологічного диспансеру (а.с.14), згідно з якою ОСОБА_1 знаходився на стаціонарі з 13.08.2018 р. до 23.08.2018 р.;

-№ 907 від 26.02.2019 р. із медичної карти стаціонарного хворого ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова НАМНУ», відповідно до якої ОСОБА_1 був госпіталізований з 13.02.2019 р. до 26.02.2019 р.(а.с.15);

-№ 13524 від 22.10.2021 р. із медичної карти стаціонарного хворого КНК «Мукачівська центральна районна лікарня» перебував на стаціонарі з 15.10.2021 р. до 22.10.2021 р.

Між тим, як видно з указаних виписок, ОСОБА_1 хворіє із 2009 р., коли переніс гострий інфаркт міокарда, і наступні перебування на стаціонарному лікуванні пов`язані саме з цією, основною, хворобою.

Під укладом життя у контексті спірних правовідносин порядок, який був установлений або склався (у житті, побуті, родині, установі і т. ін.), проте яких-небудь доказів у підтвердження такої обставини як зміна звичайного укладу життя матеріали справи не містять і позовні доводи з цього приводу є припущенням.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

За умови доведеності факту заподіяння моральної шкоди сам розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів бере до уваги, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку обставинам справи в частині протиправності дій відповідача (відмова в зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.05.1963 р. п 17.06.1964 р. на посаді моториста), що, безумовно, призвело до душевних страждань позивача, однак не погоджується із висновком суду про те, що такою відмовою позивачу завдано моральну шкоду.

Аналізуючи доводи позивача в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу позивача певного періоду роботи і виникненням в останнього заявленого ним істотного погіршення здоров`я через душевні страждання, що, в свою чергу, не дає підстав для притягнення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області до цивільної відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди.

Окрім того, суд першої інстанції правильно відмітив, що згідно з практикою Європейського Суду сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

У контексті наведеного не заслуговують на увагу апеляційні доводи ОСОБА_1 як підстава згідно з положеннями ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не може бути визнане таким, що відповідає указаним вимогам у повному обсязі.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити. 2.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

3. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2022 року скасувати. 4.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 07.06.2023 р.

Судді: