Справа №:755/489/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість, що виникла на підставі Угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року та додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року у розмірі 6 000,00 доларів США, штраф у розмірі 100 доларів США, пеню у розмірі 9 000,00 доларів США; зазначити у рішенні про нарахування пені до моменту виконання рішення за правилами, визначеними судом.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 04 червня 2019 року сторони уклали угоду про надання правової допомоги. У відповідності до додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року, позивач зобов`язався за винагороду, визначену у п. 2 цієї додаткової угоди, надавати відповідачу правову допомогу у межах справи №755/9993/19, а також подальшого супроводження цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням, яким завершиться провадження. Позивач надав відповідачу правову допомогу у вигляді формування правової позиції у справі №755/9993/19, написання відзиву на первісну позовну заяву, написання зустрічної позовної заяви, написання заперечення, участі у всіх судових засіданнях. Провадження у справі було завершене ухваленням рішення по суті спору, яким у задоволенні первісного позову до ОСОБА_2 про стягнення 3 104 583,56 грн відмовлено у повному обсязі. При цьому, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено шляхом визнання припиненою поруки на підставі договору б/н від 26.04.2017 року, укладеного із ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 31 березня 2020 року. У відповідності до п. 2 додаткової угоди, винагорода за надання правової допомоги, вказаної у п. 1 цієї додаткової угоди, визначається у розмірі 155 230,00 грн, що еквівалентно 6 000,00 доларів США та підлягає сплаті протягом трьох банківських днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким у задоволенні первісного позову до клієнта у межах справи №755/9993/19 буде відмовлено у повному обсязі та/або поруку на підставі договору б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного клієнтом із ОСОБА_3 , буде визнано припиненою, та/або провадження у справі щодо клієнта припиниться з інших підстав (закриття, мирова угода, залишення позову без розгляду тощо). Позивач повідомив відповідача про результат розгляду справи, запропонував отримати копію рішення суду, підписати акт надання правової допомоги та сплатити винагороду. Після тривалих усних перемовин було направлено також і письмову претензію з вимогою сплатити винагороду, а також примірники акту для підпису. Однак грошові кошти відповідачем не сплачено. У відповідності до п. 3 додаткової угоди, у випадку несплати коштів у визначений строк клієнт зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 2 800,00 грн, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожен день прострочення. Отже, розмір штрафних санкцій за невиконання грошових зобов`язань станом на 17 червня 2020 року становить: штраф - 100,00 доларів США; пеня - 9 000,00 доларів США.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. (а.с.27-28)

Відповідачем копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими документами отримано 02 квітня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.31).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

За наявними у справі доказами судом установлено, що 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1963, на підставі рішення Ради адвокатів Харківської області від 23 грудня 2015 року №84 (а.с.18)

04 червня 2019 року сторони уклали угоду про надання правової допомоги, згідно якої сума гонорару визначається додатковими угодами, підписаними сторонами (далі - угода). (а.с.3)

15 липня 2019 року ОСОБА_2 (клієнт) та ОСОБА_1 (адвокат) підписали додаткову угоду №1 до угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року (далі - додаткова угода), за умовами якої адвокат зобов`язався за винагороду, визначену у п. 2 цієї додаткової угоди, надавати клієнту правову допомогу у вигляді складання та подання зустрічної позовної заяви до Дніпровського районного суду міста Києва у межах справи №755/9993/19 або позову, поданого іншим шляхом, про припинення (визнання припиненим) договору поруки б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного клієнтом із ОСОБА_3 , а також подальшого супроводження цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням, яким завершиться провадження (п.1 додаткової угоди). (а.с.4)

Згідно п. 2. додаткової угоди, винагорода за надання правової допомоги, вказаної у п. 1 цієї додаткової угоди, визначається у розмірі 155 230,00 грн, що еквівалентно 6 000,00 доларів США та підлягає сплаті протягом 3 банківських днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким у задоволенні первісного позову до клієнта у межах справи №755/9993/19 буде відмовлено у повному обсязі та/або поруку на підставі договору б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного клієнтом із ОСОБА_3 , буде визнано припиненою, та/або провадження у справі щодо клієнта припиниться з інших підстав (закриття, мирова угода, залишення позову без розгляду тощо).

Відповідності до п. 3 додаткової угоди, у випадку несплати коштів у визначений строк клієнт зобов`язаний сплатити адвокату штраф у розмірі 2 800,00 грн, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожен день прострочення.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року у справі №755/9993/19 позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш» на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором безпроцентної позики № 3 від 26 квітня 2017 року станом на 12 червня 2019 року у розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., інфляційні втрати за період з 15 травня 2018 року по 12 червня 2019 року у розмірі 102 200 (сто дві тисячі двісті) грн. 00 коп., три проценти річних за період з 15 травня 2018 року по 12 червня 2019 року у розмірі 32 383 (тридцять дві тисячі триста вісімдесят три) грн. 56 коп. та пені за період з 15 травня 2018 року по 12 червня 2019 року у розмірі 1 000 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш» про визнання поруки припиненою задоволено повністю.

Визнано поруку за договором поруки від 26 квітня 2017 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язання за договором безпроцентної позики № 3 від 26 квітня 2017 року припиненою.

Вирішено питання про стягнення судових витрат по сплаті судового збору. (а.с.5-12)

За змістом вказаного рішення:

«…22 жовтня 2019 року протокольною ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш» про визнання поруки припиненою прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. …»

«…Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.»

Вказане рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось, набрало законної сини.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин 3 та 5 статті 27 Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно із частиною 1 статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина 3 статті 27 Закону).

Відповідно до частини 5 статті 27 Закону, зміст договору про надання правничої допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до положень статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Отже, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 ЦК України, визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина 5 статті 626 ЦК України).

Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 504/3770/15 (провадження № 61-5699св22).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці, під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість, добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див.: постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанову Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду нагадує, що у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частини перша, друга статті 530 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Стороною відповідача не заперечується, що представництво інтересів ОСОБА_2 у справі №755/9993/19, у тому числі й щодо складання та подання до суду зустрічної позовної заяви здійснювалось саме адвокатом Колесником К.А.

Матеріали справи не містять доказів розірвання укладеного між сторонами угоди про надання правничої допомоги, як шляхом односторонньої відмови відповідача від договору, так і за домовленістю сторін.

Докази повного або часткового виконання відповідачем угоди про надання правничої допомоги, з урахуванням додаткової угоди, матеріали справи не містять.

Позивач, посилаючись на умови додаткової угоди просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 6 000,00 доларів США, штраф у розмірі 100 доларів США, пеню у розмірі 9 000,00 доларів США.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц убачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Разом з тим, умовами додаткової угоди сторонами визначено розмір гонорару в національний валюті України - гривні, із зазначенням еквіваленту в доларах США на дату укладання договору.

Аналіз вказаної додаткової угоди свідчить про те, що сторони домовились про виконання зобов`язань саме у гривні.

Отже відсутні підстави для стягнення гонорару адвоката та інших заявлених до стягнення сум (штрафу, пені) в доларах США.

При цьому суд враховує, що позивач не ставить вимоги щодо зазначення в рішенні суду еквіваленту в доларах США, а просить про стягнення всіх сум саме в іноземній валюті - доларах США.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача винагороди адвоката підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню обумовлена сторонами сума в розмірі 155 230,00 грн.

Щодо вимог позову про стягнення штрафу у розмірі 100 доларів США, пені в розмірі 9 000,00 доларів США, а також зазначення у рішенні суду про нарахування пені до моменту виконання рішення за правилами, визначеними судом, суд зазначає наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому можливість їх одночасного застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором підтверджує недотримання припису частини першої статті 61 Конституції України про заборону повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, сформульовані у постановах від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 133/474/15-ц).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 333/4292/15-ц (провадження № 61-8298св21).

У позові ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача за невиконання грошових зобов`язань станом на 17 червня 2020 року: штраф у розмірі 100 доларів США та пеню в розмірі 9 000,00 доларів США на підставі п. 3. додаткової угоди.

У п. 3. додаткової угоди сторони передбачили, що: «у випадку несплати коштів у визначений строк клієнт зобов`язаний сплатити адвокату штраф у розмірі 2 800,00 грн, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожен день прострочення».

Аналіз п. 3. додаткової угоди свідчить, що ним встановлено штраф і пеню за один вид цивільно-правової відповідальності, а саме за несплату коштів (винагороди адвоката) у визначений договором строк.

Керуючись вимогами справедливості та розумності, з урахуванням розміру пені та штрафу, суд вважає, що стягнення пені у розмірі 9 000,00 доларів США, як і суми пені, визначеної у гривні (2% від суми визначеного в договорі гонорару - 155 230,00 грн), є нерозумним і несправедливим. Тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені слід відмовити.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми штрафу, суд як вже зазначалось вище, виходить з умов самої додаткової угоди, якою визначена домовились сторін про визначення розміру штрафу саме в гривні.

Отже відсутні підстави для стягнення штрафу в доларах США.

При цьому позивач не ставить вимоги щодо зазначення в рішенні суду еквіваленту в доларах США, а просить про стягнення штрафу саме в іноземній валюті - доларах США.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню обумовлена сторонами сума в розмірі 2 800,00 грн.

Згідно положень частини 10 статті 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні вимог про стягнення пені, відсутні й визначені законом підстави для зазначення в рішенні суду про нарахування пені до моменту виконання рішення.

В порядку статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 580,30 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 6, 509, 526, 529, 530, 533, 549, 611, 626-629, 632, 901, 903 Цивільного кодексу України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статями 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, що виникла на підставі угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року та додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року у розмірі 155 230,00 грн, штраф у розмірі 2 800,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 580,30 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: