ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 613/853/20 Номер провадження 22-ц/814/435/23Головуючий у 1-й інстанції Уварова Ю.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Колєсніка Ігоря Анатолійовича, представника ОСОБА_1 , і Харківської обласної прокуратури на рішення Богодухівського районного суду Харковської області від 15 червня 2022 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного текста судового рішення 27 червня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Заявлені вимоги мотивовані такими обставинами.

29.11.2004 року слідчим прокуратури Київського району м.Харкова порушено кримінальну справу № 17040268 за фактом вчинення головою СФГ «АгроЗар» ОСОБА_1 , позивачем у справі, злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.222, ч.2 ст.364 і ч.2 ст.366 КК України.

14.03.2005 слідчий застосував до позивача запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, з цієї дати позивач набув статусу підозрюваного у кримінальній справі.

24.03.2005 слідчий пред`явив позивачу обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.222, ч.2 ст.364 і ч.2 ст.366 КК України.

В подальшому у межах кримінального провадження ухвалювалися обвинувальні вироки, які скасовані.

У квітні 2011 року Краснокутський районний суд Харківської області ухвалив постанову, якою кримінальну справу (№ судової справи - 2022/1-5/11) направив прокурору Київського району м.Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишив попередній - підписку про невиїзд.

08.09.2011 за апеляційною скаргою прокурора Апеляційний суд Харківської області скасував зазначену постанову районного суду, а справу направив на новий розгляд до того ж суду першої інстанції, запобіжний захід позивачу - підписку про невиїзд, позивачу залишив без змін.

22.12.2011 Краснокутський районний суд Харківської області ухвалив постанову, якою кримінальну справу (№ судової справи - 2022/1-198/11) направив прокурору Київського району м.Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишив підписку про невиїзд.

23.02.2012 Апеляційний суд Харківської області відхилив апеляційну скаргу прокурора на вказану постанову районного суду та залишив її без змін.

Після направлення справи на додаткове розслідування справа була закрита органом досудового розслідування за відсутністю в діянні складу злочину, точна дата цього рішення позивачу не відома.

В червні 2020 року позивач звернувся із запитами до відповідача про надання копії процесуального рішення щодо завершення досудового слідства у даній справі та ознайомлення з її матеріалами, які залишилися без задоволення.

Позивач вважає, що за вказаних обставин він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, до нього також були незаконно застосовані інші кримінально-процесуальні дії та рішення, які обмежували його законні права та інтереси.

Внаслідок цього позивачу державою Україна в особі відповідача була завдана моральна шкода, яку він оцінив в 1 000 000 грн.

Рішенням Богодухівського районного суду Харковської області від 15 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.

Адвокат Колєснік І.А., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не зробив висновок щодо дати закінчення перебування позивача під слідством і судом, хоча після 23 лютого 2012 року, коли апеляційний суд відхивлив апеляційну скаргу прокурора на постанову місцевого про повернення справи для додаткового розслідування, стороною обвинуваення жодних процесуальних дій не вчинялося і відсутні дані щодо ухвалення будь-яких процесуальних рішень стороною обвинувачення.

В апеляціній скарзі з посиланням на практику ЄСПЛ, Конституцію України, норми ч.1 ст.10 ЦПК України наголошується, що суд першої інстанції не забезпечив ефективний захист порушенного права позивача і помилково застосував до спірних правовідносин норми ст.1173, ст.1174 ЦК України, тоді як спір мав бути вирішений відповідно приписів ч.1, ч.7 ст.1176 ЦК України і ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконнми діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Харківська обласна прокуратура в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити за недоведеністю у задволенні позову.

В обгрунтування вимог апепеляційної скарги звертається увага, що суд першої інстанції визнав встановленими обставини, які не були доведені позивачем належними і допустимими доказами. У справі наявні лише докази про те, що 15 березня 2012 року кримінальна справа передана працівником Краснокутського районного суду Харківської області до прокуратури Київського району м.Харкова, але відсутні відомості про отртимання прокуратурою матеріалів цієї справи.

Позивачем також не надано доказів існування обставин, які формують склад цивільного правопорушення, тобто незаконної бездіяльності прокуратури, негативні наслідки для позивача, що стали наслідком саме незаконної бездіяльності прокуратури.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2004 року слідчим прокуратури м.Харкова порушено кримінальну справу № 17040268 за фактом вчинення головою СФГ «АгроЗар» ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.222, ч.2 ст.364 і ч.2 ст.366 КК України. Копія відповідного процесуального рішення суду не надавалась, однак посилання саме на вказану дату міститься в постанові про обрання запобіжного заходу /а.с.12/.

Постановою слідчого прокуратури Київського району м.Харкова від 14.03.2005 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд /а.с.12/.

Постановою слідчого від 24.03.2005 ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.222, ч.2 ст.364 і ч.2 ст.366 КК України /а.с.8-11/.

Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 02.08.2006 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.222, ч.2 ст.364 і ч.2 ст.366 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України у виді 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, з позбавленням права займати певні посади на 3 роки без конфіскації майна. Копія цього вироку суду не надавалась, однак посилання на нього міститься в копії апеляційного подання прокурора /а.с.16/.

В подальшому зазначений вирок районного суду був скасований Апеляційним судом Харківської області, а справа - направлена до Богодухівського районного суду Харківської області на новий розгляд.

Вироком Богодухівського районного суду Харківської області 28.12.2007 ОСОБА_1 виправдано за ч.5 ст.191 КК України та визнано винним за ч.2 ст.364, за ч.2 ст.366, ч.2 ст.222 КК України і призначено покарання із застосуванням ст.70 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою діяльністю строком 3 роки, без конфіскації майна, із застосуванням ст.75 КК України, з випробуванням на 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України /а.с.17-22/.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.05.2008 вказаний вирок районного суду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в іншому складі /а.с.25-27/.

Справа передана для розгляду з Богодухівського районного суду Харківської області до Краснокутського районного суду Харківської області.

Постановою Краснокутського районного суду Харківської області від 05.05.2011 кримінальну справу направлено прокурору Київського району м.Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишено попередній - підписку про невиїзд.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.09.2011 скасована постанова районного суду, справа повернутиа на новий розгляд до того ж суду, запобіжний захід позивачу - підписку про невиїзд, залишено без змін.

Постановою Краснокутського районного суду Харківської області від 22.12.2011 кримінальну справу направлено прокурору Київського району м.Харкова для організації додаткового розслідування, запобіжний захід позивачу залишено без змін - підписку про невиїзд.

23.02.2012 Апеляційний суд Харківської області залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора та залишив без змін постанову районного суду про направлення справи на додаткове розслідування.

19.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до Харківської місцевої прокуратури №2 із заявою, в якій просив повідомити про процесуальне рішення, прийняте у справі за його обвинуваченням, надати йому копію такого рішення та повідомити, де знаходяться матеріали справи - з метою подальшого ознайомлення з ними /а.с.47/.

На своє звернення ОСОБА_1 отримав відповідь, з якої вбачається, що згідно даних книг обліку вхідної кореспонденції прокуратури Київського району м.Харкова та Харківської місцевої прокуратури №2 постанова Краснокутського районного суду від 22.12.2011 про направлення справи на додаткове розслідування та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 23.02.2012 до прокуратури не надходили /а.с.48/.

З аналогічним запитом ОСОБА_1 звертався до Харківської обласної прокуратури та отримав відповідь, що перевірка триває та про її результати він буде повідомлений додатково /а.с.49-50/.

Згідно відповіді Богодухівського районного суду Харківської області кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 04.07.2008 була направлена за підсудністю до Краснокутського районного суду /а.с.46/.

З листа Дергачівської місцевої прокуратури від 15.12.2020 вбачається, що згідно з відповіддю Краснокутського районного суду кримінальна справа за обвинувачення ОСОБА_1 у п`яти томах надана співробітником суду до прокуратури Київського району за вихідним номером 1482 від 15.03.2012 для організації додаткового розслідування та після того до Краснокутського районного суду не поверталась /а.с.119/.

З довідки МВС України вбачається, що станом на 06.07.2020 ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває /а.с.51/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що місце знаходження матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням позивача ОСОБА_1 на сьогоднішній день невідоме, обвинувальний вирок щодо нього або інше процесуальне рішення, яке б констатувало наявність в його діях складу злочину, не ухвалювались. Виправдувальний вирок або інше процесуальне рішення, зокрема постанова /ухвала/ про закриття провадження з реабілітуючих підстав також не ухвалювалось.

Враховуючи відсутність відомостей про ухвалення відносно позивача виправдувального вироку або ухвали про закриття провадження щодо нього з реабілітуючих підстав, які б дали суду можливість однозначно стверджувати про незаконність притягнення до кримінальної відповідальності, незаконність застосування запобіжного заходу, тощо, шкода, завдана позивачу, відшкодовується на загальних підставах.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності та справедливості, врахував встановлені обставини і наслідки, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та 5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що стаття 2 Конвенції опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Кайя проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), п. 86). Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176).

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195). Очевидно, що можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають його прогресу. Однак негайна реакція органів державної влади при розслідуванні використання сили, що спричинила смерть, або зникнення, є важливою для забезпечення громадської впевненості в дотриманні ними принципу верховенства права у попередженні будь-яких ознак змови або поблажливості до незаконних дій (рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Дудник проти України» (Dudnyk v. Ukraine), заява № 17985/04, п. 33).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Національним законодавством визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Нормами КПК України (1960 року) і чинного КПК України чітко визначені обставини, за яких вважається закінченим строк перебування особи під слідством та/або судом: закриття кримінальної справи (провадження) і ухвалення судом вироку (виправдовувального).

Саме з цими обставинами ст.1176 ЦК і ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язують виникненя права на відшкодування заподіяної шкоди у порядку, передбаченому цим Законом.

У межах розгляду цієї справи встановлено, що після ухвалення судом рішення про направлення справи на додаткове розслідування матеріали кримінальної справи відносно позивача 15 березня 2012 року передані до прокуратури Київського району м.Харкова.

У подальшому у межах кримінального провадження відносно позивача жодних процесуальних рішень не ухвалювалося, принаймі відповідач (прокуратура) суду не надав жодних доказів про зворотнє, як і не надав відомостей про стан кримінального провадження, отже логічним і очевидним слід вважати, що кримінальне провадження триває.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав вважати, що перебування позивача під слідством і судом закінчилося 23 людтого 2012 року.

Викладені в апеляціній скарзі доводи про те, що за встановлених обставин виникла правова колізія у застосуванні норм матеріального права, не є обгрунтованими, так як тривала бездіяльність органу досудового розслідування (прокуратури) не свідчить про припинення кримінального провадження і автоматичну втрату особою статусу підозрюваного та/або обвинуваченого.

Частиною шостою ст.1176 ЦК України чітко встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діляьність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних засадах.

Що стосується доведеності складу цивільного правопорушення як підстави для відшкодування шкоди, завданої позивачу безпідставною тривалою бездіяльністю органу досудового розслідування (прокуратури), то слід наголосити, що сталою судовою практикою визнається, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У межах розгляду цієї справи встановлено, що позивач за станом на час звернення досуду із позовом понад п`ятнадцять років перебуває у стані невизначеності, оскільки кримінальне провадження відносно його не закрите (триває), запобіжний захід у виді підписки про невиїзд не скасований, судами двічі ухвалювалися обвинувальні вироки відносно позивача, які сксовувалися, кримінальну справу двічі направляли на додаткове розслідування, не дивлячись на вжиті заходи, позивач не має можливсоті домогтися від прокуратури навіть отримання інформації про стан розгляду кримінальної справи, де він є обвинуваченим.

Є очевидним і таким, що не потребує доказуванню, те, що наведені обставини у сукупності негативно впливають на позивача, завдаючи йому моральних страждань.

У підсумку слід визнати, що суд першої інстанції належним оцінив встановлені фактичні обставини, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму матеріального права, яка підлягає застосуванню для вирішення цього спору.

На переконання апеляційного суду визначена судом першої інстанції сума відшкодування відповідає критерям розумності і справедливості з урахуванням фактичних обсьавин цієї справи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа № 759/7630/20 ), згідно яких:

«Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

На вказані обставини суди попередніх інстанцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині стягнення не з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а безпосередньо з Державного бюджету України.»

З урахуванням наведенного резолютивна частина рішення сду першої інстанції пядлягає зміні.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , і Харківської обласної прокуратури, задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харковської області від 15 червня 2022 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 200 000 грн компенсації моральної шкоди».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07 червня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов