ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6151/23 Справа № 177/1420/22 Суддя у 1-й інстанції - Березюк М.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року, яке ухвалено суддею Березюк М.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У грудні 2022 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 83 000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.11.2005 ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти в сумі 83 000 грн., про що свідчить власноручно написана розписка, зі змісту якої слідує, що ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку. В цей же день, тобто 04.11.2005, відповідач видала на ім`я позивача довіреність на право користування і розпорядження земельною ділянкою площею 8,68 га, що розташована на території Суходільської сільської ради, що належала їй на праві власності, на підставі державного акта на землю 28.01.2002 серії ІV-КР № 009993.

Представник позивача зазначав, що оскільки станом на 04.11.2005 діяв мораторій на продаж землі сільськогосподарського призначення, договір купівлі-продажу земельної ділянки між позивачем та відповідачем укладений не був.

02.11.2022 позивач відправила відповідачу лист з повідомленням про намір укласти договір продажу земельної ділянки належної відповідачу на підставі раніше виданої довіреності, а також запропонувала відповідачу укласти з нею ( ОСОБА_1 ) договір купівлі-продажу земельної ділянки. У разі відмови, просила повернути кошти в сумі 83 000 грн.

21.11.2022 представником позивача з`ясовано, що вищевказана довіреність від 04.11.2005 скасована відповідачем 29.01.2018.

Посилаючись на норми ст.1212 ЦК України, представник позивача просив суд стягнути з відповідача 83 000 грн, які були безпідставно отримані ОСОБА_2 , оскільки в силу існування мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення договір купівлі-продажу, у встановленій законом формі між ними укладений не був. Також вказував, що оскільки норми гл.83 ЦК України не визначають строки виконання зобов`язання набувача щодо повернення безпідставно набутого майна, посилаючись на положення ст.530 ЦК України, вважав, що відповідач мав повернути кошти протягом 7 днів після отримання вимоги (10.11.2022), однак станом на дату звернення до суду безпідставно отримані кошти не повернуто.

Рішенням Криворізького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм п.6 ст.3, статей 261,530, 1212 КУ України, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача та відшкодування за рахунок відповідача судові витрати по справі понесені позивачем.

При цьому, представник позивача не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, а саме, що поведінка ОСОБА_1 є недобросовісною та суперечливою, такою, що не відповідає вимогам п.6 статті 3 ЦК України, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Також скаржник зауважує на тому, що поведінку позивача з пред`явлення позову про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів не можна розцінювати як недобросовісну, оскільки в даному випадку поведінка позивача була добросовісною, оскільки вона мала намір набути у свою власність земельну ділянку, власником якої була відповідач, в той час як поведінка відповідача, яка отримала кошти саме за продаж земельної ділянки, не уклала з позивачем договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки і відмовилась повертати кошти.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки норми гл.83 ЦК України не визначають строки виконання зобов`язання набувача щодо повернення безпідставно набутого майна. Представник позивача вважає, що відповідно до вимог ст.530 ЦК України, відповідач мала повернути кошти протягом 7 днів після отримання 10 листопада 2022 року вимоги позивача від 02 листопада 2022 року, тобто строк розпочався після сплину семиденного строку за вимогою позивача про повернення коштів, а тому позовна давність не сплинула.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратушна Р.П. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника відповідача, апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.01.2002 ОСОБА_4 (а.с. 93-96) видано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КР №009993 від 28.01.2002, яким посвідчено право власності на земельну ділянку площею 8,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, розташовану на території Суходільської сільської ради (а.с. 14-15). Вказаний державний акт розпорядженням голови Долинської РДА Кіровоградської області №142-р від 11.04.2013 визнавався недійсним, у зв`язку з його втратою (а.с. 118), з надання ОСОБА_2 права на виготовлення технічної документації, що стала підставою для передання їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:1004 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8, 6778 га (а.с.119-123, 126-127).

Як слідує з договору оренди від 28.03.2002 вказана земельна ділянка перебувала в оренді ВАТ «Новгородківський Райагрохім», в особі директора Пасічного А.М., правонаступником якого є ТДВ «Неоальянс» (а.с.46-49). Договір розірвано 09.12.2010 (а.с. 92).

04.11.2005 ОСОБА_2 склала розписку, з тексту якої слідує, що вона продала ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку, право на яку посвідчено державним актом IV-КР №009993 від 28.01.2002, за 83 000 грн, які отримала в повному обсязі, претензій до ОСОБА_1 не мала (а.с.12).

В цей же день, ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_1 , уповноваживши її користуватися і розпоряджатися (продати, якщо в цьому виникне потреба, обміняти, здавати в оренду, в тому числі укладати інші правочини) належною їй земельною ділянкою площею 8,68 га, що розташована на території Суходільської сільської ради, право на яку посвідчено Державним актом IV-КР №009993 від 28.01.2002. ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 в тому числі, отримувати документи, орендну плату та належні їй кошти за цивільно-правовими договорами гроші, підписувати документи та правочини цивільно-правового характеру, а також вести справи в суді. Вказана довіреність посвідчена 04.11.2005 приватним нотаріусом Новгородськівського районного нотаріального округу (а.с. 13).

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_1 , діючи як представник ОСОБА_2 , передала в оренду ТДВ «Неоальянс», в особі директора ОСОБА_5 , земельну ділянку площею 8,68 га, що належала ОСОБА_2 на підставі державного акта IV-КР № 009993 від 28.01.2002, строком на 10 років, що підтверджено договором оренди землі від 16.11.2010 (а.с. 63-65).

Як слідує з заяви про припинення дії довіреності від 17.10.2017 ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про припинення дії довіреності від 04.11.2005 та заборону вчинення будь-яких дій в її інтересах (а.с. 50). Вказана заява отримана позивачем ОСОБА_1 25.10.2017, що підтверджено даними вручення поштового відправлення з описом вкладення (а.с. 50-53). Аналогічну заяву направлено ТДВ «Неоальянс» та отримано ним 25.10.2017 (а.с. 54-57).

23.03.2018 ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 заяву про припинення дії довіреності, з доказами реєстрації припинення довіреності 29.01.2018, просила повернути її оригінал (а.с. 58-61, 66).

28.10.2022 позивач надіслала ОСОБА_2 лист, в якому посилаючись на скасування мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, повідомила про намір продати належну ОСОБА_2 земельну ділянку, на підставі довіреності від 04.11.2005, а тому просила протягом 7 днів з дня отримання листа погодити істотні умови договору купівлі-продажу земельної ділянки, або укласти безпосередньо з нею договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки (а.с. 16). Вказаний лист отримано ОСОБА_2 10.11.2022, що підтверджено даними відстеження відправлень «Укрпошта» (а.с. 16-18). Однак, договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було. ОСОБА_1 надіслала вказаний лист ОСОБА_6 вже після того, як їй було достеменно відомо про скасування довіреності від 04.11.2005.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів позивач посилалась на те, що відповідачем по справі, без належих правових підстав, були набуті належні позивачу кошти в розмірі 83 000 грн., оскільки в силу існування мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення договір купівлі-продажу, у встановленій законом формі, між сторонами укладений не був.

Суд першої інстанції, залишаючи позовні вимоги без задоволення на підставі встановлених обставин справи, виходив з того, що позивач, передаючи кошти за розпискою від 04.11.2005, вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків. За вказаних обставин, пред`явлення вказаного позову з вимогою повернення безпідставно переданих коштів, про безпідставність передання яких позивач знала в момент їх передання, ОСОБА_1 поводиться недобросовісно та суперечливо, а тому безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині пропуску позивачем позовної давності, однак не погоджується з мотивами відмову у задоволенню позовну, з огляду на таке.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду

від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року

у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, зі змісту розписки та довіреності від 04 листопада 2005 року можна визначити, що між сторонами існували домовленості характерні договору купівлі-продажу земельної ділянки, однак між сторонами так і не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки належної відповідачу, про що вказували сторони по справі, зазначаючи про те, що відповідний договір укладений не був, його істотні умови не погоджувалися, текст договору сторонами не підписувався, він нотаріально не посвідчувався та державну реєстрацію не проходив, як те визначено нормами ст.210, 640, 657 ЦК України.

Також матеріалами справи установлено, що заявою про припинення довіреності від 17 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про припинення дії довіреності від 04 листопада 2005 року та заборону вчинення будь-яких дій в її інтересах. Вказана заява отримана позивачем ОСОБА_1 25 жовтня 2017 року, що підтверджено даними вручення поштового відправлення з описом вкладення (а.с.50-53).

Також 23 березня 2018 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 заяву про припинення дії довіреності, з доказами реєстрації припинення довіреності 29.01.2018 року, просила повернути її оригінал скасованої довіреності (а.с.58-61,66).

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки не був укладений між сторонами, відповідно між сторонами не існувало зобов`язальних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач передала відповідачу, а відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 83 000 грн., без достатньої правової підстави та про те, що вказані вище обставини є підставою для застосування положень глави 83 ЦК України.

Разом з тим відповідачем по справі було заявлено клопотання про застосування наслідків строку позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Для застосування правил позовної давності суд має встановити характер спірних правовідносин.

Суд першої інстанції встановивши обставини справи дійшов правильного висновку про те, що кошти, отримані відповідачем були отримані нею безпідставно, однак позивач, ще в момент безпідставного передання коштів відповідачу, усвідомлювала відсутність між ними будь-яких зобов`язань, а отже відсутність у ОСОБА_2 обов`язку їх повернення, чим ставила себе у невигідне становище, що порушувало її права, тому, ОСОБА_1 усвідомлювала про порушення її прав, у зв`язку з чим строк позовної давності починався саме з 05 листопада 2005 року (наступного дня після безпідставної передачі коштів), що свідчить про те, що позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про поважність причини пропущення позовної давності суд не повідомила, поновити вказаний строк не просила.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки норми гл.83 ЦК України не визначають строки виконання зобов`язання набувача щодо повернення безпідставно набутого майна та скаржник вважає, що відповідно до вимог ст.530 ЦК України, відповідач мала повернути кошти протягом 7 днів після отримання 10 листопада 2022 року вимоги позивача від 02 листопада 2022 року, однак безпідставно отримані відповідачем кошти не повернуто, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із початком перебігу строку позовної давності та вірно встановив, що в даному випадку позивач знала про своє порушене право в момент передачі коштів.

Крім того, про відсутність наміру у відповідача продавати належну їй земельну ділянку, позивач була обізнана з моменту отримання нею заяви відповідача про припинення довіреності від 17 жовтня 2017 року, якою ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про припинення дії довіреності від 04 листопада 2005 року та заборону вчинення будь-яких дій в її інтересах. Вказана заява отримана позивачем ОСОБА_1 25 жовтня 2017 року, що підтверджено даними вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Також 23 березня 2018 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 заяву про припинення дії довіреності, з доказами реєстрації припинення довіреності 29.01.2018 року, просила повернути її оригінал довіреності.

Вказаних обставин позивач по справі не спростувала, що свідчить про те, що про порушення свого права, окрім наступного дня після безпідставної передачі коштів, позивач була додатково обізнана 25 жовтня 2017 року, при цьому з позовом до суду звернулась в грудні 2022 року.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що поведінку позивача не можна розцінювати як недобросовісну, оскільки в даному випадку обидві сторони спору через дію мораторію щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення, який неодноразово продовжувався та остаточно був скасований 01 липня 2021 року були позбавлені можливості укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, тому висновок суду першої інстанції про недобросовісну поведінку позивача, що є підставою для неповернення коштів та самостійною підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає невірним.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, проте законне й належним чином обґрунтоване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів відмову у задоволенні позову, а саме з підстав пропуску позивачем позовної давності, а не з підстав недобросовісної та суперечливої поведінки позивача ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильне по суті рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, а саме, з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову в редакції ціїї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: