№ 207/4574/15-ц
№ 2/207/361/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

за участю

представника позивача Багмет Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа №207/4574/15-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк, позивач), який є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням від 18.01.2016 року у справі було вирішено солідарно стягнути з

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNP0GK00000033 від 27.08.2007 року у розмірі 87300,58 (Долар США), що за курсом 21,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.09.2015 року складає 1893549,53 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 14201 грн. 62коп. з кожного.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.10.2018 року заочне рішення від 18 січня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 (надалі відповідач 1) 27.08.2007 року уклали кредитний договір DNP0GK00000033 (надалі Договір).

Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу 1 кредит у розмірі 27000,00 (Долар США) на термін до 27.08.2022 року, а Відповідач 1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач 1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач 1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 27000,00 (Долар США).

В порушення умов кредитного Договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення Відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач-1 станом на 14.09.2015 року має заборгованість 87300,58 (Долар США), яка складається з наступного:

- 22650,95 (Долар США) заборгованість за кредитом;

- 19061,20 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3588,00 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 37832,28 (Долар США) пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

- 11,53 (Долар США) штраф (фіксована частина);

- 4156,62 (Долар США).- штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DNP0GK00000033 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем ОСОБА_2 (надалі Відповідач 2) було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Відповідача 1.

Відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Відповідно до умов Договору поруки, а саме п. 5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором DNP0GK00000033.

Згідно з п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

На даний час Відповідачі продовжують ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашають, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Так, у зв`язку з тим, що відповідачами зобов`язання, що випливає з кредитного договору, не виконано та заборгованість перед банком не погашена, позивачем ініційована процедура стягнення заборгованості по кредитному договору.

На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредитному договору на загальну суму 87300,58 (Долар США), що за курсом 21,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.09.2015 року складає 1893549,53 грн. та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовній заяві, а також викладеними у відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином - судовими викликами за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судове засідання не з`явилися, від них надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Також у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 просили відмовити у повному обсязі.

Крім того, від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він не визнав позовні вимоги та просить відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «Приватбанк» з наступних підстав.

Так, представник відповідача ОСОБА_2 послався на те, що 27.08.2007 року ОСОБА_1 уклала з АТ КБ «ПриватБанк» Кредитний договір, за яким банк зобов`язався надати їй кредит у розмірі 27 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 10,08 % річних на строк до 27.08.2022 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки в строки та в порядку, встановлених договором.

Одночасно в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № DNP0GK00000033 від 27.08.2007 року, тіж сторони уклали договір іпотеки від 27.08.2007 року (далі - Договір за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок, розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу в забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань ОСОБА_2 27.08.2007 року уклав з банком Договір поруки, за яким зобов`язався солідарно відповідати за виконання позичальником обов`язків за Кредитним договором.

Останній платіж в погашення кредиту в загальному розмірі 300,00 доларів США ОСОБА_1 здійснила на користь позивача 27.11.2007 року.

Доказом цих обставин є долучена позивачем до матеріалів справи виписка по рахунку № НОМЕР_1 за період з 27.08.2007 року по 25.10.2018 року.

У квітні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовною заявою, відповідно до якої пред`явив ОСОБА_1 вимогу достроково повернути кредит у повному обсязі в розмірі 40 870,26 доларів США, включаючи як прострочену заборгованість за кредитом та відсотками (станом на 10.02.2012 року), так і поточну (залишок за кредитом, строк повернення якого 2022 рік).

З позовними вимогами до поручителя про солідарне стягнення боргу за Кредитним договором банк до суду не звертався.

У грудні 2012 року позивач подав до суду уточнення до позовної заяви, у яких просив в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 40 870,26 доларів США звернути стягнення на заставлений ОСОБА_1 за Договором іпотеки будинок. Заочним рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 28.12.2012 року у справі № 404/3048/12 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку кредитну заборгованість в розмірі 40 870,26 доларів США, яка складалася з: 22 494,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 695,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 610,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 7 093,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США - фіксована частина та 1944,71 доларів США - процентна складова, зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок і земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та виселено осіб, які зареєстровані та проживають у будинку із зняттям їх з реєстраційного обліку. Вказане рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось.

Цього ж дня на підставі зазначеного рішення виданий виконавчий лист, який був пред`явлений банком до примусового виконання у Баглійський ВДВС Дніпродзержинського МУЮ та 01.04.2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження.

Станом на час розгляду даної справи вказане рішення суду, за відсутності вини боржника, не виконано.

23.10.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» знов звернувся до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 боргу за тим же Кредитним договором, включаючи як прострочену заборгованість за кредитом та відсотками (станом на 14.09. 2015року), так і поточну (залишок за кредитом, строк повернення якого 2022 рік).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за Кредитним договором ОСОБА_1 станом на 14.09.2015 року має заборгованість в сумі 87300,58 (Долар США), яка складається з наступного:

- 22650,95 (Долар США) заборгованість за кредитом;

- 19061,20 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3588,00 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 37832,28 (Долар США) пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

- 11,53 (Долар США) штраф (фіксована частина);

- 4156,62 (Долар США).- штраф (процентна складова).

Отже, у складеному розрахунку заборгованості банк включив до стягнення, в тому числі,

суму кредиту (тіло), відсотки, пеню та штрафи нараховані за період з 27.08.2007 року (дата

видами кредиту) по 14.09.2015 року.

Разом з цим, пред`явивши в квітні 2012 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі.

В постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався передбаченими ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умовами Кредитного договору правом на звернення до суду з вимогою до боржника про дострокове повернення суми кредиту та відсотків за його користування разом із штрафними санкціями у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, отримав судовий захист своїх прав, що підтверджується відповідним рішенням суду.

Таким чином, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії Кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який 28.12.2012 року задовольнив вимоги ПАТ ПриватБанк» до ОСОБА_1 .

В постанові від 18.07.2018 року у справі № 757/23804/16-ц Верховний суд виходив з того, що банк, пред`явивши до суду вимогу з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі. Пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет застави, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Представник відповідача зазначив, що в оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків необхідно застосувати правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10це 18), яка зробила висновок, що немає підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України та вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В постанові від 05.09.2018 року у справі № 545/3916/14-ц Верховний Суд зробив висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

В постанові від 06.09.2018 року у справі № 0417/16321/2012 Верховний Суд зробив висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.

На підставі викладеного представник відповідача вважав, що не має законних підстав для нарахування процентів та пені, так як право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то позивач не міг нараховувати такі проценти (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду постанові від 01.08.2018 року у справі № 279/1325/17 (провадження № 61-160св17).

В свою чергу в постановах від 12.09.2018 року у справах № 202/4850/15-ц (провадження № 61-19691 св 18), № 186/1974/14-ц (провадження № 61-24172св18), № 202/4850/15-ц (провадження № 61-19691св18), від 17.10.2018 року у справі № 675/869/16-ц (провадження № 61-28345св18) Верховний Суд, пославшись на правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), зробив висновок, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Враховуючи системний аналіз наведених норм права можна зробити висновок, що банк після спливу строку кредитування не мав права на нарахування відсотків, комісії, пені та штрафів, які стали предметом позову в даній справі, а отже, у позивача відсутні будь-які правові підстави стверджувати про наявність порушення суб`єктивного цивільного права, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у подібних відносинах, викладеним в постановах від 26.06.2018 року у справах № 302/1035/15-ц (провадження № 61-10529св18), №546/1889/16-ц (провадження № 61-5957св18), № 449/338/16-ц (провадження № 61-9389ск18) від 11.07.2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18), від 26.09.2018 року у справі № 686/20745/16-ц (провадження № 61-18660св18).

Окрім цього, пред`являючи у 2012 році позов до відповідачки ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості по кредиту позивач зазначав розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 22 494,89 доларів США. Разом з цим, в позові поданому 23.10.2015 року, позивач зазначає розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі - 22 650,95 доларів США.

Таким чином, з моменту ухвалення рішення про повне дострокове стягнення кредитної заборгованості та на час звернення банку до суду з цим позовом заборгованість позичальника за тілом кредиту зросла з 22 494,89 доларів США до 22 650,95 доларів США, тобто розмір тіла кредиту у період з 10.02.2012 року по 14.09.2015 року збільшився на 156,06 доларів США.

Позивач, з посиланням на п. 2.2.7. Кредитного договору, стверджує, що оскільки чергові страхові платежі за заставлене нерухоме майно боржник не сплачував, то банком на користь страховика перераховувалися необхідні суми на сплату щорічних страхових платежів, сплачені банком платежі включались до розміру тіла кредиту. Отже, збільшення тіла кредиту відбулося за рахунок сплати банком чергових сум страхових платежів.

На тіло кредиту, з урахуванням в його розмірі суми страхових платежів - 156,06 доларів США, позивачем нараховані відсотки за користування кредитом, а на суму відсотків позивач в свою чергу нарахував пеню за невиконання зобов`язань за договором.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Позивач не надав суду доказів того, що договори страхування, строк дії яких визначено до 26.08.2008 року, щорічно продовжуються (лонгуються) до повного погашення кредитної заборгованості, оскільки для їх пролонгації повинно бути виконано дві умови волевиявлення страхувальника та сплата страхового платежу.

Доказів сплати страхувальником страхового платежу протягом 8 років банком не надано, як не надано і доказів на підтвердження сплати банком страхових платежів замість страхувальника за цей період.

Окрім цього представник відповідача вказав на те, що договір поруки укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 є припиненим, виходячи з наступного.

У справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», розглянутої Баглійським районним судом м.Дніпролзержинська з ухваленням рішення від 28.12.2012 року, кредитор пред`явив вимогу до боржника саме про дострокове повне повернення кредиту, включаючи як прострочену заборгованість за кредитом та відсотками (станом на 10.02.2012року), так і поточну (залишок за кредитом, строк повернення якого 2022 рік).

Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту18.04.2012 року, тобто стягнення як простроченої, так і поточної заборгованості (залишку за кредитом), строк повернення якого не настав, позивач тим самим змінив договірні правовідносини, зокрема, кінцевий строк виконання зобов`язання з повернення кредиту.

Зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

В постановах від 02.05.2018 року у справі № 922/1275/17, від 11.07.2018 року у справі №643/6061/15-ц (провадження № 61-13881св18), від 27.06.2018 року у справі № 201/12516/16 (провадження № 61-21879св18) Верховний Суд дійшов висновку, що виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Отже, відлік встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку починається із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Оскільки вимогу про повне дострокове повернення заборгованості за Кредитним договором позивач пред`явив боржнику в судовому порядку у квітні 2012 року, а з позовом до поручителя звернувся лише у жовтні 2015 року, тому позовні вимоги щодо ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

У пункті 11 договору поруки визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонам і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється зі спливом 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12 цього договору).

В постанові від 17.04.2018 року у справі № 545/1014/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що умови договору про його дію до повного припинення зобов`язань боржника, не можуть свідчить про те, що договором установлений строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України.

Укладеним ОСОБА_2 з банком Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, в умовах цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають до застосування норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Представником позивача надано суду відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не було виконано та предмет іпотеки не реалізовано, і відповідно, погашення вимог Кредитора за рахунок іпотеки не відбулося.

Отже, зобов`язання Відповідача-1 за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягає судовому захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором, зобов`язання Відповідача-1 за кредитним договором не припинилися, а отже, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишилося дійсним і підлягає судовому захисту.

Всі посилання відповідача на практику ВСУ зводяться до того, що строк кредитного договору закінчився, проте відповідачем утотожнюються поняття. т.я. вимога пред`явлена в рамках ст.35 ЗУ «Про іпотеку».

Отримання рішення про звернення стягнення (яке не виконане) не позбавляє права банку захистити свої порушені права в інший спосіб, який передбачений законом - стягнути заборгованість за договором, що діє до 2022 року. Тобто рішення суду про звернення стягнення від 2012р. не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору і не тягне за собою припинення договору.

Щодо посилання Відповідача на невчинення дій, щодо реалізації заставного майна, зазначили, що на заставне майно було накладено арешт, що перешкоджало реалізації майна, та відповідно до справи 207/124/16-ц від 03.08.2016 було знято арешт з заставного майна. Тобто, на момент подання позову про стягнення заборгованості у Банка була відсутня можливість реалізації заставного майна.

Згідно з умовами договору сторони погодили, що відсотки нараховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, а тому сторони погодили сплату відсотків до повного повернення суми кредиту.

Крім того, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених договором.

Щодо збільшення розміру тіла кредиту зазначили, що відповідно до п 2.2.7 Кредитного договору у випадку не подання Позичальником Банку підтверджуючих документів про сплату чергових страхових платежів по погодженим з Банком Договорам страхування, Банк сплачує чергові страхові платежі за рахунок Кредиту відповідно до п.2.1.3 даного Договору.

Оскільки чергові страхові платежі Відповідачем-1 не сплачувались, то Банком відповідно до умов Договору перераховувались необхідні суми на сплату страхових платежів, сплачені Банком платежі включались до тіла кредиту, що вбачається в розрахунку заборгованості. Отже збільшення відбулося за рахунок сплати чергових страхових платежів.

При укладенні Кредитного договору та відповідно договору Поруки, було дотримано передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обов`язкові умови договору.

Договором поруки сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по Кредитному договору.

Припинення правовідносин (зобов`язань) здійснюється в спосіб, визначений договором чи законом.

Згідно з п.4 статті 559 Цивільного кодексу України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Згідно з п.11 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (п. 12).

В свою чергу п. 3 договору поруки встановлено, що поручитель з умовами Кредитного договору ознайомлений.

Порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору.

Враховуючи викладене просили суд задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі.

Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 27.08.2007 року уклали кредитний договір DNP0GK00000033 (ар.с.13-15).

Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 27000,00 (Долар США) на термін до 27.08.2022 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_1 повинна надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, винагороди, а також інші витрати згідно кредитного договору.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 27000,00 (Долар США) (ар.с.15).

В порушення умов кредитного Договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

ОСОБА_1 не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором (ар.с.4-7).

Згідно розрахунку (ар.с.4-7), станом на 14.09.2015 року відповідач має заборгованість 87300,58 (Долар США), яка складається з наступного:

- 22650,95 (Долар США) заборгованість за кредитом;

- 19061,20 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3588,00 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 37832,28 (Долар США) пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

- 11,53 (Долар США) штраф (фіксована частина);

- 4156,62 (Долар США)- штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за Договором DNP0GK00000033 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки (ар.с.16).

Відповідно до п.4 Договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до умов Договору поруки, а саме п. 5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором DNP0GK00000033 (ар.с.9-11).

Згідно з п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

Також судом встановлені та визнаються учасниками справи, наступні обставини, які не підлягають доказуванню на підставі ч.2 ст.82 ЦПК України.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № DNP0GK00000033 від 27.08.2007 року між АТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки DNP0GK00000033 від 27 серпня 2007 року (далі договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 65,00 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу БОНДАР І.М. за р. № 9246 від 27.08.2007 року.

У квітні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовною заявою, відповідно до якої пред`явив ОСОБА_1 вимогу достроково повернути кредит у повному обсязі в розмірі 40 870,26 доларів США, включаючи як прострочену заборгованість за кредитом та відсотками (станом на 10.02.2012 року), так і поточну (залишок за кредитом, строк повернення якого 2022 рік).

З позовними вимогами до поручителя ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за Кредитним договором банк до суду не звертався.

У грудні 2012 року позивач подав до суду уточнення до позовної заяви, у яких просив в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 40 870,26 доларів США звернути стягнення на заставлений ОСОБА_1 за Договором іпотеки будинок. Заочним рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 28.12.2012 року у справі № 404/3048/12 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку кредитну заборгованість в розмірі 40 870,26 доларів США, яка складалася з: 22 494,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 695,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 610,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 7 093,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США - фіксована частина та 1944,71 доларів США - процентна складова, зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок і земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та виселено осіб, які зареєстровані та проживають у будинку із зняттям їх з реєстраційного обліку. Вказане рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось.

Разом з цим 23.10.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» знов звернувся до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 боргу за тим же Кредитним договором включаючи як прострочену заборгованість за кредитом та відсотками (станом на 14.09.2015року), так і поточну (залишок за кредитом, строк повернення якого 2022 рік).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за Кредитним договором ОСОБА_1 станом на 14.09.2015 року має заборгованість в сумі 87300,58 (Долар США), яка складається з наступного:

- 22650,95 (Долар США) заборгованість за кредитом;

- 19061,20 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3588,00 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 37832,28 (Долар США) пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

- 11,53 (Долар США) штраф (фіксована частина);

- 4156,62 (Долар США).- штраф (процентна складова).

Отже, у складеному розрахунку заборгованості банк включив до стягнення, в тому числі, суму кредиту (тіло), відсотки, пеню та штрафи нараховані за період з 27.08.2007 року (дата видачі кредиту) по 14.09.2015 року.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено уст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з умовами Кредитного договору, при порушенні зобов`язань, передбачених цим договором банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобов`язань строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Таким чином, в Кредитному договорі сторони, на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України врегулювали свої відносини у відповідності до ч. 3 ст. 6 ЦК України на власний розсуд: визначили наведені правила дострокового повернення кредиту на вимогу банку, тобто зміни виконання основного зобов`язання; встановили обов`язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні за цих обставин дотримуватися.

Судом встановлено, що кредитор скористався правом на дострокове стягнення кредиту та заборгованості по відсоткам та іншим платежам у відповідності до умов Кредитного договору та приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Заочним рішенням Баглійського районним судом м. Дніпродзержинська від 28.12.2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено повністю. Цим рішенням встановлено, що банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором у повному обсязі у розмірі 40 870.26 доларів США і саме цей розмір заборгованості стягнутий судом станом на 10.02.2012 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В постановах від 17.09.2014 року у справі № 6-41 цс 14, від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17 Верховний Суд України дійшов висновку, що пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі.

В постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Аналогічні правові висновки Верховний Суд виклав в постановах від 18.07.2018 року у справі № 486/388/16-ц (провадження № 61-8824св18), від 25.07.2018 року у справі №643/13017/15-ц (провадження № 61-18375св18), від 25.07.2018 року у справі № 666/251/13-ц (провадження № 61-15676св18), від 01.08.2018 року у справі № 441/838/15-ц (провадження №61-34857св18), від 01.08.2018 року у справі № 303/238/16-ц (провадження № 61-13888св від 12.09.2018 року у справі № 186/1974/14-ц (провадження № 61-24172св18), від 19.09.2018 року у справі № 643/16336/16-ц (провадження № 61-12848св18).

ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався передбаченими ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умовами Кредитного договору правом на звернення до суду з вимогою до боржника про дострокове повернення суми кредиту та відсотків за його користування разом із штрафними санкціями у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, отримав судовий захист своїх прав, що підтверджується відповідним рішенням суду.

Таким чином, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії Кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який 28.12.2012 року задовольнив вимоги ПАТ ПриватБанк» до ОСОБА_1 .

Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку.

Отже після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту в квітні 2012 року у кредитора відсутні правові підстави для наступного нарахування та стягнення з боржника процентів за користування кредитом на умовах, визначених Кредитним договором.

В постанові від 16.10.2018 року у справі № 127/20279/16-ц Верховний Суд зазначив, що правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк пред`явивши вимогу про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів, що стягнуто на підставі рішення суду, припинив своє право як кредитодавця нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором.

В постанові від 18.07.2018 року у справі № 757/23804/16-ц Верховний суд виходив з того, що банк, пред`явивши до суду вимогу з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі. Пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет застави, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

В постанові від 05.09.2018 року у справі № 545/3916/14-ц Верховний Суд зробив висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

В постанові від 06.09.2018 року у справі № 0417/16321/2012 Верховний Суд зробив висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.

В постанові від 12.09.2018 року у справі № 186/1974/14-ц Верховний Суд зробив висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У зв`язку із формуванням єдиної правозастосовчої практики питання щодо права кредитора нараховувати проценти за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання перебувало на розгляді Великої Палати Верховного Суду справа № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). В постанові від 04.07.2018 року у цій справі Велика Палата Верховного Суду, зробила висновок, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Отже, суд зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що пред`являючи у 2012 році позов до відповідачки ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості по кредиту суд зазначав розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 22 494,89 доларів США. Разом з цим, в позові поданому 23.10.2015 року, позивач зазначає розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі - 22 650,95 доларів США.

Таким чином, з моменту ухвалення рішення про повне дострокове стягнення кредитної заборгованості та на час звернення банку до суду з цим позовом заборгованість позичальника за тілом кредиту зросла з 22 494,89 доларів США до 22 650,95 доларів США, тобто розмір тіла кредиту у період з 10.02.2012 року по 14.09.2015 року збільшився на 156,06 доларів США.

Позивач, з посиланням на п. 2.2.7. Кредитного договору, стверджує, що оскільки чергові страхові платежі за заставлене нерухоме майно боржник не сплачував, то банком на користь страховика перераховувалися необхідні суми на сплату щорічних страхових платежів, сплачені банком платежі включались до розміру тіла кредиту. Отже, збільшення тіла кредиту відбулося за рахунок сплати банком чергових сум страхових платежів.

На тіло кредиту, з урахуванням в його розмірі суми страхових платежів - 156,06 доларів США, позивачем нараховані відсотки за користування кредитом, а на суму відсотків позивач в свою чергу нарахував пеню за невиконання забов`язань за договором.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Позивач не надав суду доказів того, що договори страхування, строк дії яких визначено до 26.08.2008 року, щорічно продовжуються (лонгуються) до повного погашення кредитної заборгованості, оскільки для їх пролонгації повинно бути виконано дві умови волевиявлення страхувальника та сплата страхового платежу.

Доказів сплати страхувальником страхового платежу протягом 8 років банком не надано, як не надано і доказів на підтвердження сплати банком страхових платежів замість страхувальника за цей період.

У будь-якому випадку банк не мав права суму страхових платежів зараховувати до тіла кредиту, бо це окремі види заборгованості.

Щодо припинення договору поруки суд зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», розглянутої Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська з ухваленням рішення від 28.12.2012 року, кредитор пред`явив вимогу до боржника саме про дострокове повне повернення кредиту, включаючи як прострочену заборгованість за кредитом та відсотками (станом на 10.02.2012 року), так і поточну (залишок за кредитом, строк повернення якого 2022 рік).

Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту 18.04.2012 року, тобто стягнення як простроченої, так і поточної заборгованості (залишку за кредитом), строк повернення якого не настав, позивач тим самим змінив договірні правовідносини, зокрема, кінцевий строк виконання зобов`язання з повернення кредиту.

В постанові від 30.01.2018 року у справі № 377/471/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

В постанові від 11.04.2018 року у справі № 2-1500/11 Верховний Суду зробив висновок, що за змістом положень ч. 4 сі. 559 ЦК України для припинення поруки має настати декілька умов: настання строку, визначеного у договорі поруки або настання строку виконання основного зобов`язання; непред`явлення вимог до поручителя протягом шести місяців з дня настання такого строку. При цьому строк настання виконання основного зобов`язання може настати у строк, визначений договором або законом.

В п. 24 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в Постанові від 20.06.2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18).

У свою чергу, в постанові від 21.02.2018 року у справі № 639/7829/15-ц Верховний Суд здійснивши аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК України, дійшов висновку, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

В постанові від 27.06.2018 року у справі № 201/12516/16 (провадження № 61-21879св18) Верховний Суд здійснивши аналіз норми ч. 4 ст. 559 ЦК України дійшов висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання призводить до припинення поруки за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, від 14.09.2016 року у справі № 6-145 цс 16.

Отже, пред`явивши у квітні 2012 року вимогу до боржника ОСОБА_1 про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України протягом шести місяців був зобов`язний пред`явити позов до поручителя.

В постанові від 30.05.2018 року у справі № 725/4911/15-ц (провадження № 61-3630св18) Верховний Суд зробив висновок, що враховуючи, що рішення про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором прийнято саме банком, згадані зміни настали та є обов`язковими для нього, позивача; це зумовлювало виникнення обов`язку у банку пред`явити позов до поручителя протягом строку дії поруки згідно з умовами, визначеними сторонами в укладеному договорі. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Якщо кредитор на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу строк пред`явлення вимоги підлягає обрахуванню від цього моменту. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-3цс13.

Оскільки вимогу про повне дострокове повернення заборгованості за Кредитним договором позивач пред`явив боржнику в судовому порядку у квітні 2012 року, а з позовом до поручителя звернувся лише у жовтні 2015 року, тому позовні вимоги щодо ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

У пункті 11 договору поруки визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонам і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється зі спливом 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12 цього договору).

В постанові від 17.04.2018 року у справі № 545/1014/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що умови договору про його дію до повного припинення зобов`язань боржника, не можуть свідчить про те, що договором установлений строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України.

Укладеним ОСОБА_2 з банком Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, в умовах цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають до застосування норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Верховний Суд України в постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-6цс14 вказує на те, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язання поруки. Право кредитора й обов`язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації його права, зокрема застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав вказані у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

В постанові від 01.02.2018 року у справі № 202/30635/13-ц (провадження № 61-1111 св18) Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що за умовами п. 12 договору поруки строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, установлено в п`ять років, оскільки цей строк не є строком дії поруки у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України.

В постанові від 29.08.2018 року у справі № 210/6345/14-ц (провадження № 61-14520св18) Верховний Суд, здійснивши аналіз п. 12 укладеного поручителем з ПАТ КБ «ПриватБанк» договору поруки, відповідно до якого порука за цим договором припиняється зі спливом 7 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, зробив висновок, що порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Тобто умова договору поруки про його дію до певної календарної дати не є тотожною поняттю строку, після спливу якого порука припиняється, і не свідчить про встановлення сторонами договору такого строку в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України. Таким чином, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Щодо визначення суми заборгованості за невиконаним зобов`язанням ОСОБА_1 перед позивачем у кредитному договорі № DNP0GK00000033 від 27.08.2007 року, то суд вважає, що зазначений розмір заборгованості встановлений рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 28.12.2012 року у справі № 404/3048/12 , а саме у розмірі 40 870,26 доларів США, що склався з: 22 494,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 695,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 610,00 доларів США - заборгованість по комісії користування кредитом; 7 093,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США - фіксована частина та 1944,71 доларів США - процентна складова. Зазначене судове рішення набрало законної сили, тому вказана заборгованість і підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Приватбанк», оскільки інша сума ніяким чином не підтверджена та нарахована поза межами кредитуваннячи, так як позивачем була пред`явлення до позичальника вимога згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533ЦК України.

Згідно роз`яснень, викладених в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і порядку, встановлених законом (частина 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав.

Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом.

За правилами ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNP0GK00000033 від 27.08.2007 року у розмірі 40 870, 26 доларів США, яка складається з наступного:

- 22 494,89 доларів США заборгованість за кредитом;

- 7 695,70 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 1 610,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом,

- 7 093,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором,

а також штрафи відповідно до договору:

- 31,29 доларів США штраф (фіксована частина);

- 1 944,71 доларів США штраф (процентна складова).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розрахунок судового збору:

87300,58 дол США х 21,69(курс долара на момент подачі позову) =1893549, 58грн.

40870,26х доларів США х 21,69 = 886475,94грн.

886475,94 х 28403, 24/1893549, 58 = 13297 грн. 14коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNP0GK00000033 від 27.08.2007 року у розмірі 40 870, 26 доларів США, яка складається з наступного:

- 22 494,89 доларів США заборгованість за кредитом;

- 7 695,70 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 1 610,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом,

- 7 093,67 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором,

а також штрафи відповідно до договору:

- 31,29 доларів США штраф (фіксована частина);

- 1 944,71 доларів США штраф (процентна складова).

В іншій частині позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 13297 грн. 14коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року

Суддя І.М. Юрченко