КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Семенюта О.Ю.
Єдиний унікальний номер справи № 359/7049/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

В с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обгрунтовання своїх вимог вказувала, що вона є власницею домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В цьому домоволодінні проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є дочками ОСОБА_2 , а також її матір ОСОБА_6 . Крім того, у спірному жилому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , який є колишнім чоловіком позивачки.

ОСОБА_2 посилаласяна те, що відповідач систематично вчиняє домашнє насильство відносно неї, дочок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також її матері ОСОБА_6 . У такий спосіб він порушує правила співжиття та робить неможливим проживання позивача та членів її сім`ї в спірному жилому будинку.

Зазначала, що ОСОБА_1 двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.1732 КУпАП. Однак, вжиті до відповідача заходи впливу виявились безрезультатними.

Тому ОСОБА_2 просиласуд виселити ОСОБА_1 з жилого будинку по АДРЕСА_1 без надання йому іншого житловогоприміщення.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2023 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з жилого будинку по АДРЕСА_1 без надання йому іншого жилого приміщення.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня2023 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не урахував наданих відповідачем доказів на підтвердження того, що за час проживання відповідача разом із позивачкою були здійснені істотні зміни технічних характеристик будинку, тому відповідач також має право на частку у цьому майні. Вказує, що виселення без надання іншого житлового приміщення порушує конституційне право відповідача на житло. Зазначає, що висновки суду щодо системного порушення відповідачем правил співжиття не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за домашнє насильство відбувалось лише двічі та з інтервалом у вісім років. При цьому, допитані судом свідки, є родичами позивачки, тому, на думку апелянта, є упередженими.

Своїм правом на подачу відзиву позивачка у встановлений строк не скористалася.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представники сторін взяли участь у судовому засіданні в апеляційному суді безпосередньо та за допомогою засобів відеозв'язку.

Від відповідача 24 листопада 2023 року надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи про поділ майна подружжя. Клопотання було залишене без задоволення протокольною ухвалою суду від 30 листопада 2023 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 24 жовтня 2003 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.10), на підставі якого за нею було зареєстровано право власності на 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2696268 від 29 січня 2004 року (а.с.11). 16 грудня 2003 року ОСОБА_2 уклала договір дарування (а.с.12), на підставі якого за нею було зареєстровано право власності на іншу 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2063838 від 21 листопада 2003 року (а.с.13).

Рішенням Пристоличної сільської ради №1775-15-VIII від 6 липня 2022 року АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 є власницею жилого будинку по АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні в суді першої інстанції була оглянута цивільна справа №359/6280/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з жилого будинку.

Також встановлено, що 15 серпня 1998 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 шлюб, зареєстрований у Великоолександрівській сільській раді Бориспільського району, про що в книзі реєстрації актів про одруження був складений актовий запис за №11. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 15 серпня 1998 року (а.с.5 справи №359/6280/15-ц).

Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_5 . Ці обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 12 червня 1999 року та серії НОМЕР_3 від 1 липня 2000 року (а.с.6, 7 справи №359/6280/15-ц).

Зі змісту копії довідки виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради №204/01/337 від 9 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 вселився в жилий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.8 справи №359/6280/15-ц) та набув право користування цим житлом як член сім`ї власника майна в розумінні ч.1 ст.156 ЖК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 13 січня 2016 року (а.с.18) шлюб між ОСОБА_2 та відповідачем було розірвано. Зі змісту листа голови Пристоличної сільської ради №02-14/1843 від 11 жовтня 2022 року (а.с.29) вбачається, що після розірвання шлюбу місце проживання ОСОБА_1 залишається зареєстрованим в жилому будинку по АДРЕСА_1 .

Зі змісту копії довідки виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради №204/01/337 від 9 липня 2015 року (а.с.8 справи №359/6280/15-ц) вбачається, що у вказаному жилому будинку також проживає ОСОБА_3 , яка є дочкою позивача, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є дочками обох сторін.

Спірні правовідносини регулюються главою 6 «Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду» ЖК України.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За правилом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як визначено у ч.1 ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з п.1 ч.3 ст.2, ч.4 ст.10 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Цей принцип полягає у тому, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зап.1 ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в п.78, п.80 та п.84 рішення від 3 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, діти також можуть бути прямо чи опосередковано потерпілими від домашнього насильства. Тому судам належить враховувати серйозність означеної проблеми. Зокрема, якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (п.71, п.89 рішення у справі «Ірина Смірнова проти України»). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (п.46 рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини». Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (п.92, п.93 та п.147-п.149 рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії»). Виселення є крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла, гарантованого ст.8 Конвенції. Однак таке втручання може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (п.44 рішення у справі «Опуз проти Туреччини», п.144 рішення у справі «Єремія проти Республіки Молдова»). До того ж у контексті ст.2 Конвенції Європейський суд з прав людини зазначав, що у справах про домашнє насильство права нападників не можуть переважити права потерпілих, зокрема, на фізичну та психічну недоторканість (п.147 рішення у справі «Опуз проти Туреччини», п.123 рішення у справі «Талпіс проти Італії»).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.76 ЦПК України дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою судді Бориспільського міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року у справі №359/9562/14-п (а.с.58 справи №359/6280/15-ц) ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КУпАП. Зокрема, зі змісту мотивувальної частини судового рішення вбачається, що 6 вересня 2014 року приблизно о 2 годині 00 хвилин в приміщенні жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ображав ОСОБА_2 та погрожував їй застосуванням фізичного насильства.

Зі змісту оглянутого судом першої інстанції висновку дільничного інспектора міліції Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області від 13 липня 2015 року (а.с.27 справи №359/6280/15-ц) вбачається, що 8 липня 2015 року в приміщенні жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, розпочав конфлікт з ОСОБА_2 . Зі змісту висновку дільничного інспектора Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 30 грудня 2015 року (а.с.17) вбачається, що 27 грудня 2015 року в приміщенні жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_2 , а також дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Допитані судом першої інстанції у судовому засіданні свідки підтвердили пояснення позивачки щодо фактичних обставин справи.

З копій термінових заборонних приписів від 3 серпня 2022 року (а.с.19-21) вбачається, що 3 серпня 2022 року приблизно о 20 годині 20 хвилин в приміщенні жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знову ображав нецензурно дочку ОСОБА_4 , а також ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , погрожував їм застосування фізичного насильства. Постановою судді Бориспільського міськрайонного суду від 8 серпня 2022 року у справі №359/4944/22 (а.с.22) ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.1732 КУпАП.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що аналіз зазначених обставин, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_1 систематично здійснює щодоОСОБА_2 та членів її сім`ї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 січня 2020 року у справі №676/1657/18 (провадження №61-12028св19), систематичність порушень правил співжиття в розумінні ч.1 ст.116 КЗпП України визначається виходячи виключно з кількісного показника таких порушень протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є лише факт повторного вчинення одного й того самого порушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Тому суд обґрунтовано відхиливпосилання представниці відповідача ОСОБА_7 на те, що її довіритель не допустив систематичні порушення правил співжиття.

Так, узв`язку з тим, що ОСОБА_1 повторно вчинив домашнє насильство після притягнення його до адміністративної відповідальності за аналогічне адміністративне правопорушення, є очевидним, що застосовані до нього заходи адміністративного впливу є безрезультатними.

Апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що виселення ОСОБА_1 з жилого будинку по АДРЕСА_1 є втручанням у право відповідача на повагу до його житла в розумінні п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з цим, суд першої інстанції слушно зауважив, що таке втручання є виправданим, оскільки воно здійснюється з дотримання національного закону та спрямовано на забезпечення суспільного інтересу, який полягає в охороні права ОСОБА_2 , а також її матері ОСОБА_6 та її дочок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітньої дитини ОСОБА_8 на життя в розумінні п.1 ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже право ОСОБА_1 на повагу до його житла не може переважати право позивача та членів її сім`ї на фізичну та психічну недоторканість. Тому виселення відповідача зі спірного жилого будинку кореспондується з обмеженнями, визначеними в п.2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та корелюється з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішеннях у справах «Левчук проти України», «Ірина Смірнова проти України», «Хайдуова проти Словаччини», «Опуз проти Туреччини», «Джорджевіч проти Хорватії», «Єремія проти Республіки Молдова», «Талпіс проти Італії» тощо.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання йому іншого житла.

Посилання апелянта та те, що за час проживання відповідача разом із позивачкою були здійснені істотні зміни технічних характеристик будинку, тому відповідач також має право на частку у цьому майні оцінюється колегією суддів критично, адже поділ майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є предметом даного судового спору.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: