КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Нечипорука Олександра Леонідовича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року у складі судді Пономаренко Н.В.,

у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до ОСОБА_1 , третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, внесення майна до спадкової маси,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» (надалі ТОВ «Стар Інвестмент Ван») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило:

- визнати недійсним договір дарування №453 від 06 квітня 2012 року частини нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В.;

- скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В. від 06 квітня 2012 року на підставі якого право власності на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_1 та припинено право власності ОСОБА_2 на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсності договору дарування №453 від 06 квітня 2012 року частини нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В., а саме: скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. та визнати право власності за ОСОБА_2 ;

- внести майно - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 до спадкової маси в межах спадкової справи №76/2021 щодо померлого ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 15 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ЗАТ «Фірма Ехо-Відродження» був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 262 598,57 доларів США та 5 743 877 грн 22 коп.

15 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобов`язався відповідати за своєчасне виконання позичальником умов даного кредитного договору.

12 березня 2011 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір про передачу активів ТОВ «Український промисловий банк», внаслідок чого АТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

24 січня 2019 року на аукціоні щодо продажу активів (права вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами) на стадії ліквідації АТ «Дельта Банк» переможцем стало ТОВ «ЕйПіЕс Україна», яке в подальшому змінило назву на ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року у справі №2610/5287/12 задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 9 028 031 грн 23 коп.

20 липня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» на підставі зазначеного рішення суду отримало виконавчі листи та передало їх на примусове виконання до Голосіївського районного ВДВС у м. Києві.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року у справі №2610/5287/12 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Також у позові зазначено, що ОСОБА_2 , дізнавшись про наявність судового спору про стягнення з нього кредитної заборгованості, діючи умисно, з метою приховання своєї власності у вигляді нерухомого майна, - підписав договір дарування №453 від 06 квітня 2012 року яким подарував 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 своїй родичці - ОСОБА_4 .

Позивач у позові стверджує, що оспорюваний правочин, у розумінні ст. 234 ЦК України, є фіктивним, оскільки укладений між близькими родичами з метою ухилення від виконання обов`язку погасити кредитну заборгованість у випадку задоволення позову, тобто, даний договір укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року позовну заяву ТОВ «Стар Інвестмент Ван» в частині позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_2 на частину нерухомого майна, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 - залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року в задоволенні позову ТОВ «Стар Інвестмент Ван» відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Нечипорук О.Л. в інтересах ТОВ «Стар Інвестмент Ван» посилаючись на необґрунтованість рішення та неповне з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати недійсним договір дарування №453 від 06 квітня 2012 року частини нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В.

- скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В. від 06 квітня 2012 року на підставі якого право власності на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_1 та припинено право власності ОСОБА_2 на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 , 06 квітня 2012 року дізнавшись про наявність судового спору в Шевченківському районному суді м. Києва по стягненню з нього заборгованості за договором поруки №4/Пор-08-2 від 15 січня 2008 року, діючи умисно, з метою приховання своєї власності (нерухомого майна - квартири) та для унеможливлення звернення на неї стягнення в майбутньому, після винесення рішення у справі №2610/5287/2012, 06 квітня 2012 року, шляхом підписання Договору дарування №453, подарував належне йому нерухоме майно (1/3 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 ) своїй родичці (доньці) - ОСОБА_1 .

Зазначає, що договір дарування №453 від 06 квітня 2012 року, укладений між близькими родичами - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений з метою ухилення від виконання обов`язку відшкодування у випадку задоволення цивільного позову у справі №2610/5287/2012 - являється фраудаторним правочином, оскільки вчинений на шкоду кредитору.

Вказує, що у постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, та відповідно може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного судочинства.

Зазначає, що є всі підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Представник Першої Київської державної нотаріально контори про розгляд справи повідомлялася в установленому законом порядку (а.с. 26 т.2) до суду подав клопотання про розгляд справи без його участі, з огляду на що у суду апеляційної інстанції наявні підстави для розгляду справи за його відсутності.

Колегія апеляційного суду, вислухавши пояснення адвоката Нечипорука О.Л. в інтересах ТОВ «Стар Інвестмент Ван», який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Підпалову М.Л. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення не відповідає вищезазначеними вимогам закону, з огляду на таке.

Зі справи убачається, що 15.01.2008 між ТОВ "Український промисловий банк" та ЗАТ "Фірма Ехо-Відродження" було укладено кредитний договір № 4/КВ-08 на відкриття відновлювальної мультивалютної лінії. Відповідно до предмету даного договору банк відкриває позичальнику мультивалютну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти на наступних умовах: ліміт кредитування - 1 400 000 доларів США; строк кредитування - з 15.01.2008 по 14.01.2013 включно (а.с. 8-11 т.1).

Того ж дня, для забезпечення виконання ЗАТ "Фірма Ехо-Відродження" зобов`язань за вказаним вище кредитним договором № 4/КВ-08 15.01.2008 між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 4/Пор-08-2 (а.с. 13, 120 т.1).

12.03.2011 між ТОВ "Український промисловий банк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір про передачу активів ТОВ "Український промисловий банк" в рахунок погашення заборгованості, відповідно до умов якого ПАТ "Дельта Банк" було відступлено право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ "Дельта Банк" замінив ТОВ "Український промисловий банк", як кредитора, зокрема, у зобов`язаннях, що виникли по кредитному договору № 4/КВ-08 15.01.2008.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року у справі № 2610/5287/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором № 4/КВ-08 від 15.01.2008 у розмірі 9 024 812 грн 23 коп., 3 219 грн судового збору (а.с. 22-23 т.1).

22.02.2019 між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "ЕйПіЕс Україна", правонаступником якого є ТОВ "Стар Інвестмент Ван", було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 1183/К, відповідно до якого ТОВ "ЕйПіЕс Україна" отримало право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 4/КВ-08 від 15.01.2008 та за договором поруки № 4/Пор-08-2 від 15.01.2008 (а.с. 19-21 т.1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2020 у справі № 2610/5287/12 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) з примусового виконання виконавчих листів № 2610/5287/12, виданих Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цивільній справі № 2610/5287/12 за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ПАТ "Дельта Банк" на його правонаступника ТОВ "Стар Інвестмент Ван" (а.с. 24-25 т.1).

Окрім того, 06.04.2012 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) було укладено договір дарування 1/3 частини квартири, згідно якого дарувальник подарував, а обдарована прийняла належну дарувальнику на праві приватної власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гавриловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 453 (а.с. 155-156 т.1).

Відомості про набуття відповідачем права власності на 1/3 частини спірної квартири на підставі оспорюваного договору дарування внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 08.05.2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, Першою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 76/2021 (а.с. 32 т.1).

Позивач звертаючись у суд із позовом, як на підставу його задоволення посилався на те, що у справі № 2610/5287/12, предметом якої було стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 024 812 грн 23 коп., боржник ОСОБА_2 умисно, з метою приховання своєї власності (нерухомого майна) та для унеможливлення звернення на неї стягнення в майбутньому в рахунок погашення заборгованості, відчужив частину спірної квартири на підставі договору дарування своїй доньці - ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що на час укладення 06.04.2012 договору дарування право власності ОСОБА_2 на 1/3 частини спірної квартири ніким не оспорювалося, під арештом та забороною, в іпотеці 1/3 частина спірної квартири не перебувала, рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором також не було ухвалене, факт його обізнаності про наявність спору в суді позивачем не доведено та доказів не надано, - у зв`язку з чим були відсутні підстави для заборони її власнику розпоряджатися належним йому майном та вчиняти щодо нього будь-які угоди, а тому відсутні підстави про визнання недійсним договору дарування й задоволення похідних вимог про скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, внесення майна до спадкової маси.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили".

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, зобов`язання щодо повернення боргу у даній справі виникли на підставі укладеного між сторонами кредитного договору.

Убачається, що у зв`язку з невиконанням вказаного договору банку звернувся до кредитора й поручителя з позовом за результатами якого, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року у справі № 2610/5287/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором № 4/КВ-08 від 15.01.2008 у розмірі 9024 812 грн 23 коп. та 3 219 грн судового збору.

При цьому з указаного оскаржуваного рішення убачається, що ПАТ "Дельта Банк" звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у березні 2012 року й після ухвалення рішення стягувачем було отримано виконавчі листи на примусове виконання зазначеного вище рішення суду та передано їх на примусове виконання до Голосіївського районного ВДВС у м. Києві.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що на час укладання оспорюваного договору дарування померлий ОСОБА_2 мав непогашені боргові зобов`язання щодо повернення кредитних коштів перед позивачем та як співвласник відчужив належну власність на користь доньки.

Відповідно, договір дарування, вчинений померлим у період наявності непогашеного боргу, внаслідок якого він перестав бути платоспроможними, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Колегією суддів враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна мав місце непогашений борг за кредитним договором, кредитором ініційований судовий спір. Встановлено, що на дарування 1/3 квартири своїй дочці, ОСОБА_2 очевидно та поза всяким розумним сумнівом був обізнаний про факт неповернення ним коштів за договором, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог.

Зазначене дає підстави для висновків про те, що оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам кредитора, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з їх власності, під час існування у нього боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання.

Що стосується заявлених вимог позивача в частині скасування рішення державного реєстратора, щодо державної реєстрації на підставі якої право власності на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_1 та припинено право власності ОСОБА_2 на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 звернула увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Оскільки державна реєстрація права приватної власності за ОСОБА_1 на частину вказаної квартири була здійснена на підставі недійсного договору дарування, який не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України), то колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Стар Інвестмент Ван» в частині скасування рішення державного реєстратора, також підлягають до задоволення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. 263 ЦПК України на наведене вище належної уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та не дав належної оцінки наявним у справі доказам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Стар Інвестмент Ван».

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Стар Інвестмент Ван» про визнання недійсним договору дарування частини квартири та скасування рішення про державну реєстрацію права власності з наведених вище підстав.

У задоволенні вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом застосування наслідків недійсності договору дарування та внесення майна до спадкової маси слід відмовити, остільки заявлений спосіб поновлення порушеного права є неефективним. До того ж колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої по справі ТОВ «Стар Інвестмент Ван» апеляційної скарги, у якій за наслідками розгляду апеляційної скарги не ставиться питання про їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Нечипорука Олександра Леонідовича в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування №453 від 06 квітня 2012 року частини нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою Ольгою Василівною.

Скасувати рішення державного реєстратора прав - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни від 06 квітня 2012 року на підставі якого право власності на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_1 та припинено право власності ОСОБА_2 на частину нерухомого майна - 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: