Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6454/22
Номер провадження2/711/41/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.,

при секретарі Кофановій А.О.,

за участі:

представника позивача: Кучер Ю.В.

відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача Гончара С.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , в особі представника - адвоката Кучер Юлії Вікторівни до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним,-

встановив:

ОСОБА_4 , діючи в особі представника - адвоката Кучер Ю.В. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним.

Позов обгрунтовує тим, що він та ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини будинку від 11.01.2008 року отримали у власність (прийняли у дар) від ОСОБА_5 в рівних частинах частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок з прибудовами А-І, стіни якого цегляні, житловою площею 65,4 кв. м., сарай В, погріб Д, вбиральня Е, огорожа № 1,2,4,5,7,8, водоколонка 3.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 стали співвласниками будинку АДРЕСА_1 по 1/4 частині кожен. Частина будинку, яка перейшла їм у власність від батька є ізольованою частиною житлового будинку, з окремим входом, двором, надвірними спорудами.

В 2021 році ОСОБА_1 усно висловила бажання відчужити належну їй 1/4 частку житлового будинку.

Він пояснив ОСОБА_1 , що він, як співвласник вказаної частини будинку, має переважне право на купівлю належної їй частки і має таке бажання, але вона не надала йому інформацію щодо ціни продажу належної їй частки будинку та письмово у визначений законом спосіб не повідомила його про намір відчуження належної їй нерухомості та умови.

В грудні 2021 року він дізнався про розгляд Придніпровським районним судом м. Черкаси справи № 711/6781/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Черкаська міська рада про поділ житлового будинку з надвірними спорудами та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів йому стало відомо, що 14.06.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ( подарувала) ОСОБА_2 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є абсолютно сторонньою особою для ОСОБА_1 , а тому вона не мала бажання, наміру та підстав для передачі йому у власність безоплатно належну їй частку.

Він переконаний, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування частини будинку лише з однієї підстави - уникнути обов`язку ОСОБА_1 перед ним щодо переважного права покупця, оскільки їй було відомо, що він мав намір таким правом скористатись і від нього не відмовився.

Він звертався до ОСОБА_1 після отримання вказаного вище позову, і вона повідомила, що отримала від ОСОБА_2 грошові кошти за належну їй частину житлового будинку, на підтвердження чого надала йому розписку.

Зазначені вище обставини вказують на те, що фактично ОСОБА_1 мала намір укласти з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу частини будинку, ОСОБА_2 передав їй грошові кошти за належне їй майно, а тому укладений між ними договір дарування від 14.06.2021 є удаваним, який вчинений з метою приховання справжнього змісту цивільно-правових відносин між його сторонами.

Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Згідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч. 1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлення факту передання сторонами договору дарування речі, зокрема, нерухомого майна, за відповідну плату, є свідченням того, що такий договір дарування є удаваним, а відносини сторін у такому випадку має регулюватися за правилами щодо правочину (договору купівлі-продажу), який сторони насправді вчинили до цього.

Даний факт, є важливим для визначення судом того чи не були порушені права співвласника майна, яке перебуває у спільній частковій власності, зокрема, переважного право перед іншими особами на купівлю частки у спільному частковому майні, яке, у разі визначення судом такого порушення, може бути захищено шляхом пред`явлення до суду позову про переведення на цього співвласника прав та обов`язків покупця.

На підставі наведеного просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними; визнати договір дарування 14 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А., зареєстрований в реєстрі за номером 1037, удаваним; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 ; перевести на ОСОБА_4 права та обов`язки покупця 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.01.2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі.

02.02.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ОСОБА_2 адвокат Гончар С.М. просить відмовити в задоволенні позову.

Вказує на те, що позивачем неповно повідомлені суду обставини, що мають істотне та вирішальне значення для правильного вирішення спору. Відповідач ОСОБА_2 на сьогодні е власником 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , серед яких: частка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2006 року; частка належить йому на підставі договору дарування частини житлового будинку від 14.06.2021 року.

Вказане вище означає, що станом на 14.06.2021 року ОСОБА_2 вже був одним із співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 - із 2006 року, маючи у власності 1/2 частку. Тобто, на 14.06.2021 року співвласниками цього будинку були: ОСОБА_4 (частка 1/4); ОСОБА_2 (частка 1/2); ОСОБА_1 (частка 1/2).

Станом на 14.06.2021 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 з натурі між співвласниками поділений не був.

Так, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У світлі наведеного слід звернути увагу, що ст. 235 ЦК України визначає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, визнання правочину удаваним не може бути самоціллю, не може бути і не є самостійним способом ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів прав позивача. Визнання правочину удаваним є виключно передумовою для подальшого застосування правил щодо правочину, який сторони насправді вчинили (в разі встановлення такого судом).

Тому з точки зору досягнення завдань цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, недостатнім та неефектвиним є вирішення питання про визнання правочину удаваним без з`ясування можливості застосування наслідків, передбачених (у випадку із заявленим позовом) ст. 362 ЦК України. Оскільки інтерес позивача, як це вбачається із позову, стосується саме набуття права власності на частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що до 14.06.2021 року належала ОСОБА_1 , шляхом переведення на нього прав та обов`язків покупця цієї частки.

Для досягнення такого результату необхідна наявність повного юридичного складу із таких елементів: доведення позивачем факту приховання сторонами договору дарування від 14.06.2021 року насправді укладеного між ними договору купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 ; доведення позивачем факту наявності саме у нього переважного права купівлі цієї частки;доведення позивачем ціни, за яку вчинено договір купівлі-продажу; внесення позивачем суми, що відповідає такій ціні, на депозитний рахунок суду одночасно із пред`явленням позову (вимога абз. 1 ч. 4 ст. 362 ЦК України).

У зв`язку із наведеним наголошує, що: відсутні докази приховання сторонами договору дарування від 14.06.2021 року договору купівлі-продажу частку (відсутні взагалі, позов ґрунтується лише на припущеннях); у позивача ОСОБА_4 станом на 14.06.2021 року відсутнє було переважне перед відповідачем ОСОБА_2 право на купівлю частки ОСОБА_1 , оскільки обидва були співвласниками того ж майна і мали однакове право на купівлю частки іншого співвласника; у позові відсутнє навіть зазначення ціни, за яку, на думку ОСОБА_4 , було вчинено купівлю-продаж частки (не кажучи вже про повну відсутність доказів щодо цього); позивачем не внесено будь-якої суми на депозитний рахунок суду одночасно із пред`явленням позову.

Позивач зазначає про те, що довідався про порушення свого права у зв`язку із одержанням позову ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою у грудні 2021 року. Зважаючи на те, що позов подано у грудні 2022 року, істотного значення набуває число (день) місяця грудня 2021 року, коли ОСОБА_4 отримав копію позовної заяви ОСОБА_2 , оскільки відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Таким чином, ОСОБА_4 «делікатно» змовчав про точну дату отримання ним копії позовної заяви ОСОБА_2 (з чим позивач пов`язує момент, коли він довідався про оспорюваний правочин), що викликає істотні сумніви у поданні позову в межах строку позовної давності.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2023 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Гончара С.М. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_4 , в особі представника - адвоката Кучер Ю.В. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_4 , в особі представника - адвоката Кучер Ю.В. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним залишено без руху. Надано позивачу строк - який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу копії ухвали для виправлення недоліків позовної заяви, які зазначені в мотивувальній частині ухвали.

У зв`язку з усуненням недоліків ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.03.2023 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати продовжено розгляд справи.

22.02.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача а позов підтримала, просила його задовольнити.

22.03.2023 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.03.2023 року закрите підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти задоволення позову заперечували.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.02.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 належало на праві власності по частині житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 11.01.2008 року.

Інша частина зазначеного житлового будинку належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2006 року.

14.06.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування частини житлового будинку. Договір посвідчено Михайловською А.А., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1037

Згідно вказаного договору, ОСОБА_1 , як Дарувальник та ОСОБА_2 , як Обдарований, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовились про таке:

- Дарувальник безоплатно передає у власність (дарує), а Обдаровуваний приймає у дар частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1 . На земельній ділянці, де розташований вказаний житловий будинок з прибудовами А-І, а, а1, а3, загальною площею 109,3 кв. м., житловою площею 65,4 кв.м., розташовані також: сарай В, поргіб Д, вбиральня Е, баня Ж, гараж 3, альтанка К, погріб Л, огорожа № 1,2,4,5,7,8, водоколонка № 3. Кадастровий номер земельної ділянки :03:042:0093, площа земельної ділянки 0,0650 га.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. ст. 722 УЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач та його представник посилаються на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування частини будинку лише з однієї підстави - уникнути обов`язку ОСОБА_1 перед позивачем щодо переважного права покупця, оскільки їй було відомо, що він мав намір таким правом скористатись і від нього не відмовився.

Суд вважає, що вказана обставина не є підставою для визнання оспорюваного правочину удаваним, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 362 ЦК України разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Відповідно до ч.4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Суд вважає, що у позивача ОСОБА_4 станом на 14.06.2021 року (момент укладання договору дарування) відсутнє було переважне перед відповідачем ОСОБА_2 право на купівлю частки ОСОБА_1 , оскільки обидва були співвласниками того ж майна і мали однакове право на купівлю частки іншого співвласника.

Крім цього, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.25 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивачем в судовому засіданні не доведено належними доказами, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частини житлового будинку від 14.06.2021 року.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог, в позовній заяві представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 повідомила, що отримала від ОСОБА_2 грошові кошти за належну їй частину житлового будинку, на підтвердження чого надала ОСОБА_2 розписку.

Належних доказів існування такої розписки позивачем під час розгляду справи не надано.

Суд враховує, що згідно п.5 договору дарування від 14.06.021 року, Дарувальник та Обдаровуваний стверджують що цей договір не приховує інший договір і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

В пункті 7 договору зазначено, що Дарувальник та Обдаровуваний стверджують, що цей договір не приховує інший договір і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Сторони підтверджують що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно того, що дарування є безоплатною та безумовною передачею права власності на майно, договір дарування не може покладати на обдаровуваного будь-якого обов`язку майнового чи немайнового характеру.

Отже, укладаючи договір дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач ОСОБА_4 , не будучи стороною договору не обґрунтував удаваності договору дарування частини житлового будинку з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін одночасно була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правочином, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваного договору удаваним та відмову похідних вимог - виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та переведення на ОСОБА_4 права та обов`язки покупця 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Також в позовній заяві позивач просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними.

Щодо вказаної позовної вимоги, суд вважає вказати на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Отже, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його недоведеністю, суд не вирішує питання щодо спливу строку позовної давності.

На підставі наведеного, ст.ст. 202,203,215,235 ЦК України, керуючись ст.ст. ст. ст. 4, 5, 12, 13, 77-84, 141, 259, 263- 265, 268, 270 ЦПК України,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), в особі представника - адвоката Кучер Юлії Вікторівни (вул. Симоненка,5, м. Черкаси ) до ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , вул. Верхня Горова,141,м.Черкаси), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) про визнання договору дарування удаваним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 29.05.2023 року.

Головуючий: Р. В. Демчик