КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/163/2023 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кілічава Тетяна Михайлівна, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в Солом`янський районний суд міста Києва з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.09.2020 року № 267 про звільнення позивача з займаної посади;

- зобов`язати Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України поновити на посаді прибиральника службових приміщень війського містечка 27 з 16.09.2020 року та допустити до фактичного виконання посадових обов`язків;

- стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (9) на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 7970,16 грн., з 16.09.2020 року по 19.10.2020 року, а починаючи з 19.10.2020 року по день ухвалення рішення по 241,52 грн. за кожен наступний день вимушеного прогулу.

- стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на її користь грошові кошти за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 року по 30.09.2020 року в розмірі 3381,28 грн.

- стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що згідно з наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2012 року № 18 позивача було прийнято на роботу на посаду прибиральника службових приміщень військового містечка НОМЕР_1 квартирно-експлуатаційного відділу.

Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.09.2020 року № 267 ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16.09.2020 року.

Копію наказу про звільнення від 15.09.2020 року № 267 вона отримала 06.10.2020 року.

Як зазначає позивач, відповідач повинен сплатити їй грошові кошти, які підлягають стягненню за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2020 року по 30.09.2020 року, оскільки відповідачем 30.09.2020 року на її картку перераховано 2 868,321 грн., а звільнена вона була 16.09.2020 року, тобто, проведення з позивачем повного розрахунку здійснено із запізненням на 14 днів, що є порушенням її права на своєчасне одержання винагороди за працю.

Вказує, що її незаконно звільнено з роботи, оскільки відповідачем не було її повідомлено про дату та час прогулу.

За таких обставин, вона звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.09.2020 року по 30.09. 2020 року в сумі 2 290,30 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поновлення на роботі, суд не врахував того, що відсутність позивача на робочому місці була обумовлена поганим самопочуттям в період пандемії та незабезпеченням роботодавцем безпечних умов праці. Зазначає, що поза судом не прийнято до уваги факт її бездоганної роботи за попередні 15 років на цій посаді. Вказала, що звільнення відбулось з порушенням процедури, оскільки у наказі про звільнення не вказані конкретні факти вчинення позивачем дисциплінарного порушення.

В частині розгляду позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні судове рішення не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач - Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Стверджує, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог закону. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить у її задоволенні відмовити.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2012 року № 18 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду прибиральника службових приміщень військового містечка 27 квартирно-експлуатаційного відділу.

Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 11.09.2020 року № 369 «Про застосування дисциплінарного стягнення до працівника Центру» за порушення трудової дисципліни та неналежне виконання обов`язків, а саме неодноразовий не вихід на роботу без поважних причин (прогул) - 14.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення «звільнення».

Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.09.2020 року № 267 позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16.09.2020 року.

Згідно з актом від 16.09.2020 року позивач відмовилась від ознайомлення з наказами № 369 від 11.09.2020 року та № 267 від 15.09.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

За правилом ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України).

Як встановлено ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення, власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Тобто, до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника.

Відповідно до чинного законодавства, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни, яке визначається в п. 24 Типових правил як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Таким чином, під порушенням трудової дисципліни мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на працівника трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Насамперед, роботодавець має встановити, чи немає обставин, які виключають дисциплінарне провадження щодо працівника, до яких зазвичай відносяться: відсутність події або складу дисциплінарного проступку; вина або дії особи у стані крайньої необхідності; наслідки порушення; закінчення терміну, передбаченого для накладення дисциплінарного стягнення.

Закон не вимагає, щоб порушення обов`язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення, а наявність чи відсутність шкідливих наслідків може бути врахована тільки при визначенні тяжкості проступку та виборі виду дисциплінарного стягнення.

Водночас, вина як одна з ознак порушення трудової дисципліни є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, наявність якої має бути обов`язково доведена роботодавцем. Критерієм, за яким визначається наявність вини діях працівника, є належна турбота працівника про виконання трудових обов`язків.

Разом з тим, частина друга ст. 149 КЗпП надає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов`язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку, яка включає форму вини; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника.

Однак, слід також зазначити, що роботодавець має встановлювати наявність обставин, які б гарантували працівнику прийняття щодо нього законного, обґрунтованого і справедливого рішення щодо застосування певного дисциплінарного стягнення, що є правом керівника, власника чи уповноваженого ним органу, а не обов`язком.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає підстави для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як відсутність без поважних причин працівника на робочому місці.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Наказом начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.12.2019 року № 535 «Про організацію служби військ і бойового навчання в Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ на 2020 рік» встановлено Розпорядок роботи військовослужбовців та працівників управління. Згідно вказаного розпорядження встановлено 5-ти денний робочий тиждень, з початком роботи о 09:00 год. та кінцем робочого дня о 18:00 год.

Як вбачається з наданих представником відповідача письмових доказів, а саме: рапорту начальника відділу квартирно-експлуатаційного відділу полковника ОСОБА_6. від 07.09.2020 року; пояснювальної записки завідуючої господарства військового містечка НОМЕР_1 квартирно-експлуатаційного відділу забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ ОСОБА_2 , прибиральниця ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці в період робочого часу 14.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року.

З листа Головного управлінні Військової служби правопорядку ЗСУ, № 306/мтз/5898 від 20.08.2020 року, встановлено, що 14.08.2020 року та в період з 17.08.2020 року по 20.08.2020 року прибирання службових кабінетів та місць загального користування першого поверху будівлі №5 військового містечка 27 працівницею ОСОБА_1 не здійснювалось у зв`язку з її відсутністю на робочому місці 14.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року, 19.08.2020 року та 20.08.2020 року.

Також встановлено, що 31.08.2020 року начальником Центру полковником ОСОБА_3 , відповідно до ст.149 КЗпП України, в присутності завідуючої господарством ОСОБА_2 та прибиральниць ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було запропоновано прибиральниці ОСОБА_1 надати пояснення стосовно відсутності на робочому місці 14,17,18 серпня 2020 року.

ОСОБА_1 відмовилась надати пояснення з приводу порушених питань, про що складено акт. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності на робочому місці 14.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року не надала.

Як пояснила позивач в судовому засіданні в суді першої інстанції, вона 13.08.2020 року, в зв`язку з виявленим випадком захворювання COVID-19 у Головному управлінні Військової служби правопорядку ЗСУ, попередила завідуючу господарством ОСОБА_2., що написала заяву на відпустку за власний рахунок на 5 днів, яку віддала, як зазвичай ОСОБА_2 . З наказом про надання відпустки не ознайомлювалась. Про відсутність на роботі 14.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року їй 31.08.2020 року пропонували дати пояснення, на що вона усно пояснила, що подавала заяву про відпустку. З 20.08.2020 року по 28.08.2020 року перебувала на лікарняному з діагнозом "радикуліт".

Судом також встановлено, що наказ про відпустку ОСОБА_1 в період з 14.08.2020 року по 18.08.2020 року не видавався.

Так, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 12 березня 2020 року на всій території України введено карантин.

В умовах карантину діє особливий порядок видачі листків непрацездатності особам, які перебувають у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію її спалахів та епідемій.

Порядок, умови видачі (продовження) листків непрацездатності визначаються Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я (далі - МОЗ) України від 13 листопада 2001 року № 455 (далі - Інструкція № 455).

Наказом МОЗ України «Про затвердження Змін до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 27 квітня 2020 року № 963 (далі - Наказ № 963) до Інструкції № 455 внесені зміни щодо видачі листків непрацездатності застрахованим особам на період обсервації та самоізоляції під медичним наглядом.

Перелік осіб, які потребують самоізоляції або обсервації, визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211.

До переліку входять: особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків; особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації.

Отже, працівники, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають.

Строк самоізоляції визначає лікуючий лікар хворого або особи з підозрою на інфікування COVID-19 на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, у вказаних осіб виникають зобов`язання щодо самоізоляції з повідомленням уповноважених осіб, які будуть контролювати дотримання ними режиму самоізоляції.

Враховуючи, що ОСОБА_1 з 20.08.2020 року по 28.08.2020 року перебувала на лікарняному із захворюванням радикуліт, позивачем не надані докази, зокрема, лист непрацездатності з причиною непрацездатності - «ізоляція від COVID-19 - 11», чи пояснення з приводу перебування на самоізоляції як особи, яка мала контакт з хворими на COVID-19 з повідомленням уповноваженої особи, на яку покладено контроль за дотриманням режиму самоізоляції, наказ про відпустку позивачу не видавався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що недоведеності існування поважних причин відсутності на роботі позивача 14.08.2020 року та 17.08.2020 року, 18.08.2020 року.

Відповідно до довідки Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу збройних сил України від 07.06.2021 року ОСОБА_1 за період роботи не була членом профспілки, що також підтвердила позивач в судовому засіданні.

На підставі викладеного, враховуючи наявні у матеріалах справи докази та встановлені у судовому засіданні обставини, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач була відсутня на роботі 14.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року без поважних причин, а відтак, позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За редакцією ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що Солом`янський районний суд міста Києва дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 повторюють її пояснення, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, належна оцінка яким надана судом першої інстанції. Твердження апелянта не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Будь-яких інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Солом`янського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Так як, при вирішенні вказаної цивільної справи, Солом`янським районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кілічава Тетяна Михайлівна, залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар