Дата документу 06.06.2023 Справа № 332/3029/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1138/23 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Є.У.№ 332/3029/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Гончар М.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло та договору дарування квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Ями Дмитра Миколайовича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло та договору дарування квартири.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з народження, а саме: з 30.08.1994 він зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Весною-осінню 2017 року його мати ОСОБА_2 потрапила у фінансову скруту через тяжку хворобу, вона більше п`яти місяців поспіль провела на стаціонарному лікуванні, потребувала стороннього догляду та дорогих ліків. Вказаними життєвими негараздами скористалися «чорні ріелтори» з метою незаконного заволодіння її неприватизованою квартирою.

18.07.2017 Заводським районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення у справі №332/1646/17, яким позивача ОСОБА_1 та третю особу ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою. На підставі вищевказаного заочного рішення суду позивач був знятий з реєстрації місця проживання. В подальшому, спірна квартира була приватизована тільки на одну особу тяжкохвору відповідачку ОСОБА_2 .

22.10.2017 ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 . Про існування зазначеного договору позивач дізнався, коли судом розглядалася його заява про перегляд заочного рішення від 18.07.2017.

14.06.2019 за його заявою заочне рішення від 18.07.2017 скасоване та ухвалою від 28.08.2019 позов і залишено без розгляду.

У зв`язку із тим, що позивач з народження і по сьогоднішній день має право на проживання у спірній квартирі, відповідно, приватизація квартири без його участі є незаконною. У разі задоволення позовних вимог в частині оскарження розпорядження та Свідоцтва про приватизацію, вони будуть недійсними з моменту їх вчинення, а отже на час укладення оскаржуваного договору дарування від 20.10.2017 дарувальником був поданий недійсний правовстановлюючий документ про її право власності на спірну квартиру, що є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2023 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району № 391р від 04.10.2017, яким вирішено питання про передання у приватну власність ОСОБА_2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку приватизації державного житлового фонду.

Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане 04.10.2017 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Заводському району згідно розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району №391р від 04.10.2017.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 20.10.2017, реєстраційний номер 3905, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М., за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 840,80 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, ОСОБА_3 в особі представника адвоката Ями Д.М. посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи. Зазначає, що суд належним чином не перевірив факт збереження за позивачем права користування спірним житлом на час проведення приватизації, тоді як ОСОБА_2 неодноразово говорила, що сини її покинули, квартиру не утримують, ніякої допомоги їй не надають. Вважає, що суд першої інстанції, знаючи про наявність іншого спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, не зупинив провадження у справі, хоча від вирішення тієї справи залежить вирішення питання про те, чи порушені житлові права позивача проведеною приватизацією і подальшим відчуженням квартири. Суд допустився низку порушень норм процесуального права, які порушили права відповідачки.

Зокрема, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, не заважаючи на те, що відповідач належним чином не була повідомлена про розгляд справи та не була присутня в судовому засіданні, 31.03.2021 вирішив низку клопотань, які були заявлені позивачем. А 01.04.2021 вже закрив підготовче провадження, протиправно позбавивши сторону відповідача ознайомитись з позовом, надати відзив на нього, заявити клопотання.

Також скаржник в апеляційній скарзі говорить про те, що відповідач по справі під час її розгляду не був належним чином повідомлений про день та час слухання справи 13.03.2023 року, що є порушенням прав відповідача та підставою для скасування оскаржуваного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зазначають, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Процесуальні права відповідачки судом не порушувалися, її права у суді представляв адвокат Яма Д.М., який приймав участь у кожному судовому засіданні і мав право скористатися усіма процесуальними правами, наданими законом сторонам у справі. ОСОБА_2 як наймач спірної квартири ніколи не оспорювала права своїх синів на користування житлом, у тому числі і на час проведення приватизації квартири, а отже результати розгляду іншої справи не можуть вплинути на законність оскаржуваного рішення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Ями Д.М., який представляючи інтереси ОСОБА_3 , підтримав апеляційну скаргу, проте від надання будь-яких пояснень у суді відмовився, заперечення адвоката Сердюка Р.В. як представника ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 30.08.1994 по 10.08.2017 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12).

З виписки стаціонарного хворого ТБ 09 № 433 відомо, що ОСОБА_2 , 1963 р.н., перебувала на стаціонарному лікування з 28.04.2017 по 06.09.2017 з приводу тяжкого захворювання легенів і імунної системи (т. 1 а.с. 12).

31.05.2017 в період перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_2 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_3 приватизувати належну їй квартиру, зняти її з реєстрації та вести всі її справи в усіх судових органах України (т.1, а.с. 171-172).

За висновком МСЕК від 07.09.2017 ОСОБА_2 визнано особою з інвалідністю третьої групи , причина інвалідності загальне захворювання (а.с.13).

В період перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2017 задоволено її позов та визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 14-15).

Сторони не оспорювали, що інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції під час розгляду справи про визнання членів сім`ї наймача такими, що втратили право користування житом, представляла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 31.05.2017.

Відповідно до свідоцтва про право власності на жило № 1387 від 04.10.2017, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т. 1 а.с. 15).

Заява про приватизацію житла була подана від імені ОСОБА_2 повіреною ОСОБА_3 ( т.1, а.с. 162).

За договором дарування квартири № 3905 від 20.10.2017, ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 16-17).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2019 заочне рішення від 18.07.2017 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням , скасовано (т. 1 а.с. 20).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2019 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без розгляду (т. 1 а.с. 21).

Згідно п. 12 договору дарування, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М. встановлено особи сторін, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_2 відчужуваної квартири (т. 1 а.с. 40-43).

20.10.2017 ОСОБА_2 на ім`я приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Куропятнікової Т.М. була подана заяву, відповідно до якої ОСОБА_2 стверджує, що їй відомий зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та є особистою приватною власністю, оскільки остання набута у власність в результаті реалізації права на безоплатну приватизацію майна, відчужувана квартира позбавлена будь-яких самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкцій, прихованих недоліків (т. 1 а.с. 44).

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12,09.2017 було визнано противоправними дії районної адміністрації ЗМР по Заводському району щодо відмови ОСОБА_2 в оформленні приватизації кв. АДРЕСА_2 внаслідок відсутності ордеру. Було зобов`язано Районну адміністрацію ЗМР по Заводському району у встановленому Законом України «Пор приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 порядку прийняти пакет документів від ОСОБА_2 та вирішити питання щодо оформлення приватизації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 123-125).

Згідно відповіді департаменту реєстраційних послуг № 01-12/01/0756 від 15.03.2021, ОСОБА_1 був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2017 у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказане рішення було надано до відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району ОСОБА_2 . До відповіді долучена заява ОСОБА_2 від 10.08.2017 № 1166-2/04-2 (т. 1 а.с. 147-153).

Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначений закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (частини 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружину наймача, їх діти і батьки.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Якщо житлом, яке заінтересована особа має намір приватизувати, також користується інша особа (інші особи) на тих саме умовах, повинні бути ураховані і їх (їхні) права та інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами частин 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Наведене вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі до 18.07.2017. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2017 ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_4 були визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою. Втім, вказане судове рішення було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду. ОСОБА_3 , яка була залучена до участі у розгляді справи як третя особа, ухвалу суду про залишення позову без розгляду не оскаржувала.

Отже, на момент приватизації спірної квартири ОСОБА_1 мав право на користування житловим приміщенням, в тому числі на приватизацію квартири разом з матір`ю відповідачем та третьою особою у справі, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Установивши, що на момент приватизації житла ОСОБА_1 фактично зберігав за собою право користування спірною квартирою, а заочне рішення, яким останнього визнано таким, що втратив право користування житлом, скасовано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що спірні розпорядження та свідоцтво про право власності на житло отримане відповідачем одноособово без урахування права позивача ОСОБА_1 на частку в житлі, чим порушені право останнього на приватизацію квартири, а тому є незаконними та їх слід визнати недійсними.

Відчуження ОСОБА_2 спірної квартири на підставі договору дарування від 22.10.2017 без участі ОСОБА_1 , який не лише мав право користування цим приміщенням, а і не позбавлений права на її приватизацію, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним згідно з вимогами ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи і не перевірено, чи не втратив ОСОБА_1 на час приватизації квартири право користування нею на підставі ст.71 ЖК України, є неспроможними.

За положенням ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Судове рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом, відсутнє.

Із скасуванням заочного рішення і залишенням позову без розгляду втрачена його законність і обов`язковість до виконання.

Більш того, ОСОБА_2 як колишній наймач спірної квартири визнавала у суді першої інстанції права її синів на користування спірною квартирою під час здійснення її приватизації і подальшої безоплатної передачі на користь ОСОБА_3 .

Не вжиття ОСОБА_1 заходів до повороту виконання заочного судового рішення, яке в подальшому було скасовано, не є підставою для висновку про втрату ним права користування спірною квартирою.

На час скасування заочного рішення право власності на спірне житло було зареєстровано за іншою особою обдарованою ОСОБА_3 , що фактично унеможливлює поновлення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в спірній квартирі.

Наявність у суді першої інстанції іншої цивільної справи за позовом обдарованої ОСОБА_3 як нового власника спірної квартири до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, не свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи і порушення норм процесуального права. На момент здійснення приватизації спірної квартири ОСОБА_3 жодних прав на житло не мала, а отже і не наділена правом оспорювати житлові права членів сім`ї наймача на час виникнення спірних правовідносин, відповідний позов наймача ОСОБА_2 судовим рішенням від 28.08.2019 залишено без розгляду.

Визнання ОСОБА_2 позову у цій справі не є підставою для висновку про порушення судом першої інстанції доктрини заборони суперечливої поведінки.

Реалізація ОСОБА_1 свого конституційного права на звернення до суду за захистом порушеного права на житло не свідчить про зловживання ним своїми правами.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не повідомив відповідача ОСОБА_3 про день та час розгляду справи, який відбувся 13.03.2023, то апеляційний суд вважає їх такими, що спростовуються матеріалами справи.

Вся кореспонденція судом направлялась ОСОБА_3 на адресу, яка була зазначена в позові та яка була вказана нею, при укладені спірного договору дарування (Т.1 а.с.16). Також апеляційний суд зазначає, що її представник за договором про надання правової допомоги адвокат Яма Д.М. також був обізнаний про день та час слухання справи,на підтвердження вказаного, адвокат реагував надсиланням на електронну адресу суду першої інстанції заяви про відкладення, або про слухання справи в режимі відео конференції (Т.2 а.с.229, Т.3 а.с.1,4).

Здійснений аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що ОСОБА_3 , доручивши своєму представнику адвокату Ямі Д.М. представляти інтереси в суді, була належним чином повідомлена про розгляд справи, а також стосовно самого процесу розгляду вказаної справи, її права ніяким чином не порушувались, а тим паче судом.

Отже, всі доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Ями Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 07 червня 2023 року 2023 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: О.М.Кримська

М.С. Гончар