Справа № 305/2411/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2023 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Джуга С.Д., Кожух О.А.,

з участю секретаря: Гусонька З.П..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 23 липня 20212 року у справі № 305/2411/2018 (Головуючий: Марусяк М.О.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошового боргу, мотивуючи тим, що 05 червня 2018 року між нею ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким вона передала, а відповідач отримав готівкою грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США. Відповідно до умов договору позики, вона, як позикодавець передала, а відповідач, як позичальник отримав у якості позики тридцять тисяч доларів США, що в еквіваленті до гривні по курсу НБУ становить 26 грн. за 1 долар США і складає 780 000 грн., які відповідач зобов`язався повернути в строк до 15.11.2018 року. Однак, на момент звернення до суду, відповідач позику не повернув, а в односторонньому порядку відмовився від взятих на себе грошових зобов`язань. На телефонні дзвінки не відповідає, придбав автомобіль іноземного виробництва ПОРШ-КАЄН, провів ремонтні роботи в 1/3 частині свого жилого будинку за місцем проживання в АДРЕСА_1 та підготував до продажу. Також позивачу стало відомо, що відповідач планує переїхати проживати до столиці у м. Київ. У результаті невиконання взятих на себе грошових зобов`язань перед нею, у відповідача виникла прострочена заборгованість в розмірі 780 000 грн., що змусило її звернутися до суду із відповідним позовом.

На підставі наведеного позивачка просила стягнути з відповідача на її користь позику в розмірі 780 000 грн. та стягнути судові витрати.

13 лютого 2019 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що підпис позичальника в оскаржуваному договорі, як і рукописний текст написання прізвища " ОСОБА_3 " і близько не схожі на його власний почерк та особистий підпис. У вказаний в договорі позики час він не перебував на території України, із громадянкою ОСОБА_1 , яка є старшою від нього на 10 років, не мав ніяких справ, навіть не знав її на той час і не розуміє з яких мотивів вона могла би, без будь-яких гарантій, позичити юнакові, якому на зазначену дату, лише 2 місяці, як виповнилося 18 років, який не має власного бізнесу чи доходів та який проживає лише з матір`ю, без батька, аж 30 000 доларів США та й ще на свої потреби. Незрозумілим і дивним є також те, чому це відбулося аж у м. Рахів, а не за місцем їх проживання у селі Середнє Водяне, якщо це не робилося через нотаріуса. Договір позики, копію якого надано позивачкою до суду, він не підписував, бачить його вперше, підпис у ньому та почерк не схожі на його особистий, отже зазначений договір є неналежним та недопустимим документом та доказом того факту, що він укладав цей договір та відповідно до його умов отримував у позику грошові кошти, які повинен повертати.

Вважає вищезазначений правочин нікчемним, який спрямований на незаконне заволодіння від нього грошових коштів або майна, у випадку задоволення позову і примусове стягнення.

Рішенням Рахівського районного суду від 23 липня 2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 05 червня 2016 року в сумі 780 000 грн. відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 05 червня 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судові витрати залишено за сторонами.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у задоволенні її позовних вимог та задоволення зустрічного позову відсутні, так як на час укладення договору позики від 05.06.2016 року сторонами у документі була допущена описка де замість імені ОСОБА_4 було записано ім`я ОСОБА_5 . Позивач по зустрічному позову зазначав, що гроші у позивачки в борг не брав, як доказ посилався на те, що на момент укладення договору позики перебував на території росії, однак не зазначив та не надав доказів про адресу та час свого перебування у момент укладення правочину в російській федерації. Крім того, ОСОБА_2 всіляко уникав від виконання судового рішення та провести оплату експертизи для з`ясування справжності напису на договорі позики.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Кустрьо М.М., який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 у судове засідання на неодноразові виклики не з`являлися, про дату, час і місце розгляду справи в апеляційній інстанції були належним чином повідомлені про що свідчать розписки про вручення їм поштового відправлення, а від представника ОСОБА_1 адвоката Білас Л.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи і враховуючи те, що на протязі 2-х років розгляду справи у судове засідання не з`являлися ні ОСОБА_1 ні її адвокат Білас Л.В. та наведені причини відкладення розгляду справи слід визнати неповажними і їх неявка не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

При зверненні у суд із позовом ОСОБА_1 посилається на те, що 05 червня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , було укладено договір позики, за яким вона передала, а відповідач отримав готівкою грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США і відповідно до його умов, вона, як позикодавець передала, а відповідач, як позичальник отримав ці кошти, що складає 780 000 грн. в еквіваленнті до гривні по курсу НБУ становить 26 грн. за 1 долар США і які відповідач зобов`язався повернути в строк до 15.11.2018 року.

ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що ним не укладався з ОСОБА_1 такий договір, так як у цей час знаходився за межами України і підпис у договорі позики від 05 червня 2016 року йому не належить.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК україни на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З оспорюваного договору позики вбачається, що таких був укладений 05 червня 2016 року у м. Рахів між ОСОБА_1 , як позикодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником.

На момент укладення вищезазначеного оспорюваного договору 05 червня 2016 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 знаходився за межами України в російській федерації, що стверджується листом № 184/П-2138 від 18.02.2019 р., наданим першим заступником начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України С.Рогозін.

Згідно цього листа, громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12 годині 43 хвилини, перетнув державний кордон України у пункті пропуску «Бачівськ» та повернувся на територію України 28 вересня 2016 року через пункт пропуску «Бачівськ».

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на момент укладеного оспорюваного договору перебував за межами України та відповідно не мав реальної можливості підписати вказаний договір і ОСОБА_1 не надано жодних доказів на спростування вимог ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та визнав недійсним договір позики від 06 червня 2016 року із вищезазначених підстав.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його змін чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду від 23 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2023 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой