ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Право та Гроші», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Траєкторія», про визнання договірних зобов`язань за договором про надання фінансового кредиту такими, що виконувались належним чином, визнання вимоги щодо сплати заборгованості такою, що не підлягає виконанню, визнання договору поруки недійсним, визнання заміни кредитора та заміну іпотекодержателя за договорами недійсними, відновлення становища, що існувало до порушення прав,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом який мотивував тим, що14.09.2017 року між ним та ТОВ «ФК «Фактор Груп» укладено договір про надання фінансового кредиту №КД-Ф60 на суму 609000,00 грн., строком дії до 14.09.2032 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11,2%.

Крім того, 14.09.2017 року між ним та ТОВ «ФК «Фактор Груп» було укладено Договір іпотеки майнових прав на закріплений за ОСОБА_1 (Іпотекодавцем за Договором іпотеки) об`єкт інвестування: АДРЕСА_1 з відповідними, технічними характеристиками, що після завершення будівництва стає окремим майном.

Також, 14.09.2017 року між ним, ТОВ «ФК «Фактор Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» укладено Договір поруки, згідно із яким ТОВ «Траєкторія» виступає Поручителем перед ТОВ «ФК «Фактор Груп» у випадку невиконання Позичальником, своїх зобов`язань за Договором №КД-Ф60 про надання фінансового кредиту від 14.09.2017 року в частині повернення суми отриманого кредиту та відсотків, користуванням ним, а також сплати штрафних санкцій.

03.07.2020 року ним отримано вимогу ТОВ «ЮК «Право та гроші» щодо сплати грошових коштів у розмірі 515579,92 грн. на користь ТОВ «Траєкторія», яке згідно Договору поруки є поручителем за Договором про надання фінансового кредиту КД-Ф60 від 14.09.2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 .

У вказаній вимозі зазначено, що 02.12.2019 ТОВ «Траєкторія» (Поручитель) отримало Вимогу № 02Д2.-2 від ТОВ «ФК «Фактор Груп», в якій повідомлено, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов Договору іпотеки (майнових прав) від 14.09.2017, укладеного між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Фактор Груп» вимагає дострокового погашення кредиту.

Позивач вважає, що дії відповідачів порушують принцип добросовісності, товариства здійснюють нечесну підприємницьку діяльність, спрямовану на незаконне заволодіння квартирою належною позивачу, штучно та безпідставно створили конфліктну ситуацію, в результаті чого відбулася заміна кредитора в зобов`язанні. Позивач не вчиняв жодних дій, які б могли трактуватися як істотне порушення умов кредитного та іпотечного договорів та слугувати підставою дострокового припинення договору фінансового кредитування та стягнення з позивача недоплаченої суми за кредитом.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати договірні зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредитування №КД-Ф60 від 14.09.2017 року таким, що виконується належним чином, визнати вимогу щодо сплати заборгованості вих. №03/07.20 від 03.07.2020 року подану від імені ТОВ «ЮК «Право та гроші» на користь ТОВ «Траєкторія» такою, що не підлягає виконанню, визнати договір поруки від 14.09.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Траєкторія» недійсним, визнати заміну кредитора за договором про надання фінансового кредитування №КД-Ф60 від 14.09.2017 року та зміну Іпотекодержателя за договором іпотеки від 14.09.2020 року з ТОВ «ФК «Фактор Груп» на ТОВ «Траєкторія» та ТОВ «ЮК «Право на гроші» недійсним та відновити становище, що існувало до порушення права ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що він належним чином виконував свої договірні зобов`язання за Кредитним договором № КД-Ф60 від 14.09.2017р. в частині своєчасного внесення чергового платежу, з боку Відповідачів та Третьої особи не заперечувалося факту належних виплат по кредиту.

Вказує, що він не знав про Договір поруки № 29/11-п від 19.11.2019р., укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, за яким ТОВ «ЮК «Право та гроші» зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання гр. ОСОБА_1 своїх зобов`язань, що виникли за Договором про надання кредиту №КД-Ф60 від 14.09.2017р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору поруки недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними доказами порушення його прав та інтересів укладанням оспорюваного договору поруки, та не доведено в ході розгляду справи, що зміст спірного правочину суперечить чинному законодавству або сторонами спірного правочину під час його укладення не додержано вимог встановлених чинним законодавством.

Крім цього, оскільки судом встановлено, що позивач не виконав умов укладених договорів кредиту та іпотеки, то позовна вимога про визнання зобов`язання таким, що виконується належним чином, та про визнання вимоги щодо сплати заборгованості такою, що не підлягає виконанню, є недоведеною та не підлягає задоволенню.

З огляду на те, що судом встановлено, що ТОВ «ЮК «Право та гроші» правомірно стало новим кредитором ОСОБА_1 , тому суд також не вбачав підстав для визнання заміни кредитора у зобов`язанні недійсною та відновлення становища, що існувало раніше.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фактор Груп» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання фінансового кредиту № КД-Ф60.

Також, 14.09.2017 року між ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Фактор Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» був укладений Договір поруки, посвідчений Журавльовою Л.М., приватним нотаріусом КМНО, за реєстровим № 1893, на Кредитного договору.

З метою виконання позичальником зобов`язання по поверненню коштів та відсотків за користування ними між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки (майнових прав), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1892, за яким позичальник передав в іпотеку майнові права на закріплений ним об`єкт інвестування: квартиру АДРЕСА_1.

Вищевказані договори недійсними в судовому порядку не визнавались, їх чинність сторонами в судовому засіданні не заперечувалось.

За умовами п. 1.3 Договору іпотеки (майнових прав) від 03.10.2017, після того, як об`єкт інвестування внаслідок завершення будівництва стане окремим нерухомим майном, сторони оформлять договір іпотеки на новостворене нерухоме майно (квартиру) на умовах, визначених цим договором, якщо сторони не домовилися про інше. Для цього іпотекодавець видає вказаній іпотекодержателем особі довіреність на вчинення всіх необхідних дій, включаючи оформлення правовстановлюючих документів, укладення договору іпотеки тощо.

Вказані положення закріплені у Договорі про надання фінансового кредиту № КД-Ф60 від 14.09.2017 року, зокрема, у п. 1.5 встановлено, що укладання цього Договору (фінансового кредиту) пов`язано з необхідністю отримання Позичальником додаткових чи супутніх послуг третіх осіб відповідно до договору страхування, договору іпотеки, договору поруги, договору про надання послуг, довіреності у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит.

За умовами п. п. 4.2.5 Кредитного договору позичальник зобов`язується укласти договори, зазначені у п.1.5 цього договору, а також договір з кредитодавцем щодо забезпечення виконання зобов`язання позичальником перед кредитодавцем за цим договором, якщо забезпечення зобов`язання підлягає оформленню окремим договором.

Згідно 5.1.4 Кредитного договору у разі несплати позичальником суми кредиту та нарахованих процентів в строки, передбачені цим договором, кредитодавець має право на звернення стягнення на заставлене майно або примусове списання суми заборгованості з поточного або інших рахунків позичальника відповідно до законодавства, а також звернутися до третіх осіб з вимогою виконати обов`язки позичальника за цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що об`єкт будівництва - IV черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , де розташована квартира позичальника, був введений в експлуатацію 28.03.2017 року, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності № КС 08 від 28.03.2017 року.

Згідно витягу №191856910 від 06.12.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 28.10.2019 року ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4 .

Отже, враховуючи те, що після оформлення позичальником правовстановлюючих документів на квартиру зазначена квартира стала окремим нерухомим майном, за умовами кредитного договору та договору іпотеки (майнових прав) від 14.09.2017 року, сторони мали укласти новий (окремий) договір на новостворене нерухоме майно - квартиру за участі вказаної ТОВ «ФК «Фактор Груп» особою - ТОВ «Внутрішня виконавча служба».

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 договірних зобов`язань та терміну виконання вимоги № 25/02-В2 від 25.02.2019 року, ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Груп», керуючись п.п. 5.1.3. Договору про надання фінансового кредиту № КД-Ф60 від 14,09.2017 року, направило Позичальнику вимогу № 17/04-В2 від 17.04.2019 року з проханням достроково повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом, неустойки (пені), інші витрати або укласти Додатковий договір № 1 до договору про надання фінансового кредиту № КД-Ф60 від 14 вересня 2017 року та укласти Додатковий договір № 1 до договору іпотеки.

Одночасно кредитор роз`яснив Позичальнику своє право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки, що передбачено ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Вказана вимога була отримана Позивачем ОСОБА_1 20.04.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 537.

Однак ОСОБА_1 , всупереч наведеному, грошові кошти за кредитним договором не повернув і договір іпотеки на новостворене нерухоме майно (квартиру) також не укладав.

Крім того, судом встановлено, що 29 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ТОВ «ЮК «ПРАВО ТА ГРОШІ» укладено Договір поруки №29/11-п на забезпечення Договору про надання фінансового № КД-Ф60 від 14 вересня 2017 року укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Фактор Груп».

Відповідно до умов Договору поруки Поручитель несе відповідальність перед Кредитором у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Договором про надання фінансового кредиту № КД-Ф60 від 14 вересня 2017 року, укладеним між ТОВ «ФК «ФАКТОР ГРУП» та Позичальником, як солідарний боржник в однаковому обсязі з Позичальником всім своїм майном, грошовими коштами, майновими правами.

На підставі п. 3.1. Договору поруки, у випадку невиконання позичальником в установлені Кредитним договором строки зобов`язань, передбачених Кредитним договором, Кредитор зобов`язаний направити Поручителю письмове повідомлення, яким довести до відома Поручителя факт недотримання Позичальником вимог Кредитного договору.

02 грудня 2019 року Кредитор - «ФК «ФАКТОР ГРУП» направив Вимогу № 02.12-1 до ТОВ «ЮК «ПРАВО ТА ГРОШІ» про дострокове погашення заборгованості Позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, аналогічну вимогу ТОВ «ФК «Фактор Груп» направляло на адресу поручителя ТОВ «Траєкторія» - вих. № 02.12-1 від 02.12.2019 року.

На виконання Договору поруки Поручителем були сплачені Кредитору грошові кошти у розмірі 562 608 (п`ятсот шістдесят дві тисячі шістсот вісім) грн. 71 коп. у якості повного погашення Поручителем заборгованості Позичальника.

Відповідно до п. 3.6. Договору поруки № 29/11-п від 29 листопада 2019 року укладеного з ТОВ «ЮК «Право та Гроші» у випадку виконання Поручителем своїх зобов`язань, передбачених п.п. 2.1, 3.3. даного Договору, до Поручителя, згідно положень ст. ст. 514, 556 Цивільного кодексу України, переходять всі права Кредитора, які виникли за Кредитним договором.

За таких обставин, відповідно до п. 3.6. Договору поруки ТОВ «ЮК «ПРАВО ТА ГРОШІ» стало Новим Кредитором ОСОБА_1 за Договором про надання фінансового № КД-Ф60 від 14 вересня 2017 року.

На виконання п. 3.5. Договору поруки, ТОВ «Фактор Груп» передало ТОВ «ЮК «Право та Гроші» оригінали документів (кредитний договір, договір іпотеки, договір поруки тощо), які підтверджують законні вимоги Кредитора до Позичальника.

Таким чином, ТОВ «ЮК «ПРАВО ТА ГРОШІ» стало новим Іпотекодержателем ОСОБА_1 відповідно до Договору іпотеки від 14.09.2017 року.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України є визнання правочину недійсним. Однак, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб

В силу ч.ч.1-3, ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

При цьому, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.

Таким чином, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є недоведеними та необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні суду не спростовані доводами апеляційної скарги.

Так, доводи апеляційної скарги про те, що позивач належним чином виконував свої договірні зобов`язання за Кредитним договором № КД-Ф60 від 14.09.2017 в частині своєчасного внесення чергового платежу, про термінування оплати, оцінюються колегією суддів критично, позаяк відповідачами не заперечуються обставини належного виконання позивачем своїх зобов`язань визначених кредитним договором щодо здійснення щомісячних платежів згідно з графіком у період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 року.

Разом з тим, зі змісту вимоги ТОВ «ЮК «Право та гроші» щодо сплати заборгованості вбачається, що вона була висунута позивачу з підстав виконання ним як поручителем його зобов`язань.

Однак, як вбачається з вимоги ТОВ «ФК «Фактор Груп» вимога про дострокове повернення кредиту була висунута поручителю не у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, а у зв`язку з невиконанням умов договору іпотеки, щодо обов`язку укласти новий договір іпотеки на новостворений об`єкт нерухомого майна.

Крім цього, колегія суддів також враховує, що сама по собі вимога не є правочином чи виконавчим документом і не тягне за собою правових наслідків, тому застосування такого способу захисту як визнання вимоги, такою, що не підлягає виконанню не відповідає належному способу захисту порушеного права.

Таким чином, враховуючи, що відповідачами визнаються обставини належного виконання позивачем зобов`язань по здійсненню щомісячних платежів за графіком у період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 року, а вимога про дострокове повернення кредиту була висунута з підстав порушення умов договору іпотеки, а не договору кредиту, і така вимога не є правочином чи виконавчим документом, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту № КД-Ф60 від 14.09.2017р. таким, що виконується належним чином, та про визнання вимоги №03/07.20 від 03.07.2020 року такою що не підлягає виконанню.

Твердження апелянта про безпідставну відмову місцевим судом у визнанні недійсним Договору поруки № 29/11-п від 19.11.2019, також відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 553 ЦК України порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Виходячи із тлумачення ст. 553 ЦК, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя.

Чинним законодавством України також не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором.

Згідно зі ст. 626 ЦК порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі №6-51цс11.

У Постанові Верховного Суду від 03 вересня 2019 у справі № 904/4567/18, зазначено, що договір поруки безпосередньо на права та обов`язки боржника не впливає, його зобов`язання в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються (не доповнюються та не збільшуються). Разом із тим це не означає, що за позовом боржника такий договір не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він порушує його права чи законні інтереси чи буде доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем діяти на шкоду боржникові.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20 також вказано на те, що договір поруки є двосторонньою угодою, яка укладається між кредитором і поручителем. Боржник не виступає стороною в даній угоді, однак він є учасником у зобов`язанні, яке забезпечене порукою. Для кредитора чи поручителя при укладанні договору поруки положеннями законодавства не передбачено зобов`язання отримувати дозвіл боржника на укладення такої угоди та це не випливає з правової суті відносин договору поруки.

Позивачем оскаржується укладений між відповідачами договір поруки виключно з підстав відсутності його згоди як божника на укладення такого договору, а відтак, з огляду на вищевикладене, укладення договору поруки без дозволу та відома боржника не суперечить нормам Цивільного кодексу України, а отже вказана обставина, сама по собі, не може бути підставою для визнання недійсним договору поруки, при цьому, колегія суддів враховує, що з матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір поруки не змінює зміст зобов`язального правовідношення згідно договору про надання фінансового кредиту №КД-Ф60 від 14.09.2017, не змінює розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, не породжує у боржника нових прав та обов`язків, при його укладенні було дотримано вимог ст. 203, 215 ЦК України, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання його недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: