МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/2160/22
Провадження № 22-ц/812/1128/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участю представника позивача Сечко С.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 березня 2021 року о 09 год. 45 хв. по вул. Набережній, у с. Галицинове, Вітовського району Миколаївської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: «Mercedes-Benz 311 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та «Audi А6», номерний знак НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент дорожньо-транспортної пригоди між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № PL111315Га/14скв від 16.04.2014 року та Додаткову угоду №1 від 05.03.2019 року до Договору Добровільного страхування наземного транспорту № PL111315Га/14скв19 від 05.03.2019 року. Згідно Договору страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом «Audi А6», номерний знак НОМЕР_2 .

Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 червня 2021 року по справі № 477/541/21 водія автомобіля «Mercedes-Benz 311 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes-Benz 311 CDI», була застрахована за договором-полісом № АР757778 в ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП».

Страхувальник своєчасно звернувся до позивача із заявою про подію та про виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу від 23.03.2021 року. Заяву було розглянуто, пошкодження автомобіля «Audi А6», номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком.

Розрахунок та виплату страхового відшкодування проведено на підставі: акту огляду транспортного засобу від 23.03.2021 року; рахунку № KZZ0000932/KZSF0000919 від 24.03.2021 року; страхового акту № ARX2746899 від 26.03.2021 року; розрахунку страхового відшкодування. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» сплатило суму страхового відшкодування в розмірі: 70 188 грн 95 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 765134 від 29.03.2012 року.

За вирахуванням зносу, ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» виплатило на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 39 473 грн 62 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 3Р070057 від 27.01.2021.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 993, ч. 1 ст. 1194 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач просив, вважаючи що до нього перейшло право вимоги до винної у спричиненні шкоди особи, стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 30 715 грн 33 коп. (70 188 грн 95 коп.- 39 473 грн 62 коп.) та судові витрати.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» невідшкодовану частину сплаченого страхового відшкодування у розмірі - 30715,33 грн. та судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 22 березня 2021 року о 09 год. 45 хв. по вул. Набережній, у с. Галицинове, Вітовського району, Миколаївської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: «Mercedes-Benz 311 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та «Audi А6», номерний знак НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Порше Лізинг Україна». Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03.06.2021 року по справі № 477/541/21 відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Також встановлено, що між ПАТ «СК «АРКС» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № PL111315Га/14скв від 16.04.2014 року та Додаткова угода № 1 від 05.03.2019 року до Договору Добровільного страхування наземного транспорту № PL111315Га/14скв19 від 05.03.2019 року.

Згідно Рахунку № KZZ0000932/KZSF0000919 від 24.03.2021 року, страхового акту № ARX2746899 від 26.03.2021 року, розрахунку страхового відшкодування, його розмір склав 70188,95 грн. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування власнику застрахованого транспортного засобу, що підтверджено платіжним дорученням № 765134 від 29.03.2021 року.

Цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована за полісом № АР757778 в ПрАТ ««Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». Станом на дату ДТП 22.03.2021 року, поліс чинний.

ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» виплатило на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 39473,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням № ЗР070057 від 27.01.2021 року.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до нього, як до страховика потерпілої особи, перейшло право вимоги до заподіювача шкоди в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Враховуючи положення ст.993, ч.1та 2 ст. 1166, ч.2 ст.1187, п.1 ч.1 ст. 1188, ст.1192, 1194 ЦК України, а також те, що вартість матеріального збитку, завданого потерпілому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталась з вини відповідача по даній справі, перевищує виплачений ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» позивачеві розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача, як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що про розгляд справи йому нічого не було відомо. Про ухвалення рішення суду йому стало випадково відомо лише наприкінці серпня 2023 року після арешту коштів на його банківському рахунку, після чого одразу звернувся до суду за отриманням інформації.

Жодних судових повісток або повідомлень стосовно розгляду справи йому не направлялось. Також не було направлено ні позовну заяву з додатками, ні будь-яких інші процесуальні документи. Вважає, що не повідомлення про розгляд справи є грубим порушенням його процесуальних прав щодо надання відзиву на позовну заяву, своїх пояснень та доказів, які мають істотне значення для вирішення справи, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення у справі.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є безумовною підставою для скасування судового рішення (постанова Верховного Суду у справі № 295/5011/15-ц, касаційне провадження №61-1125св17).

Вважає, що фактично був позбавлений можливості скористатись наданими законом правами як сторони судового розгляду, що також призвело до порушення основоположних принципів судочинства, а саме: принципу справедливості, неупередженого розгляду справи, змагальності та рівності сторін судочинства.

Також апелянт зазначає, що мотивуючи своє рішення судом першої інстанції не було взято до уваги, що 01 лютого 2021 року між ним та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , було укладено Трудовий договір на невизначений строк, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався виконувати обов`язки водія автотранспортних засобів.

Свої трудові обов`язки він виконував на автомобілі «Mercedes-Benz 311 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , що належав ФОП ОСОБА_2 , який в свою чергу надавав послуги перевезення працівників підприємства. 22 березня 2021 року він також виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується копією Дорожнього листа. З 07:30 годин він вже перебував на маршруті та здійснював перевозку пасажирів.

Проте зазначені обставини судом першої інстанції не було досліджено, хоча позивачу про них було достеменно відомо.

Під час розгляду справи судом не були застосовані положення ч.ч. 1 -2 ст. 1172 , ч.2 ст.1187, ст.1191 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах ВП ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, ВС у справі № 462/970/18 від 16.12.2020 року, у справі № 760/28302/18 від 25.11.2020 року, у справі № 133/1238/17 від 02.11.2020 року, у справі № 213/994/16-ц від 16.04.2020 року.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді справи не було застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а також не було встановлено всіх обставин справи, що мають істотне значення для винесення законного та обґрунтованого рішення по даній справі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2023р. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_2 .

Правом відзиву на апеляційну скаргу учасники процесу не скористалися.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду- без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа ОСОБА_2 надіслав на адресу суду додаткові докази про те, що він перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_3 , проте будь-яких клопотань з цього приводу ним не заявлено.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що ухвалою судді від 05.01.2023 року було відкрито провадження у даній справі і її розгляд був призначений за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копія даної ухвали разом із позовом та доданими до нього матеріалами була направлена відповідачу, та роз`яснено його право на подання відзиву та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Проте, відповідач своїм правом на подання відзиву та заперечень не скористався, тому суд розглянув справу за наявними матеріалами.

Однак, приймаючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (стаття 2 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що для виконання завдання цивільного судочинства та ухвалення законного і обґрунтованого рішення суду необхідно повно і всебічно з`ясувати обставини справи, забезпечивши при цьому рівність прав кожної із сторін в спорі.

Зазначений висновок відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню судами при розгляді справ згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, та передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо ОСОБА_6 проти Нідерландів" від 27 жовтня 1993року).

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження не звільняє суд від обов`язку при розгляді справи керуватися завданням цивільного судочинства та принципом верховенства права, одним із елементів якого є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд відповідно до ч.1 ст. 277 ЦПК України вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Для забезпечення справедливого розгляду справи судом, в тому числі у порядку спрощеного позовного провадження, нормами цивільного процесуального законодавства передбачено надіслання ухвали про відкриття провадження учасникам справи одночасно з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу (ст.190 ЦПК України).

Статтею 278 ЦПК України передбачені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні, а саме подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач в свою чергу має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими ЦПК України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.279 ЦПК України).

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст.279 ЦПК України).

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться (ч.3 ст.279 ЦПК України).

Крім того, згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи.

У даній справі суд 05.01.2023 року постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду, зазначивши, що судовий розгляд буде здійснюватися суддею одноособово, без повідомлення учасників у порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі. Відповідачу було роз`яснено право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня його отримання, а відповідачу також право подати до суду заперечення протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

При вирішенні спору суд виходив з того, що відповідач своїм правом на подання відзиву та заперечень не скористався, тому розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

В апеляційній скарзі відповідач заперечує факт отримання ним позовної заяви та ухвали суду з доданими до них документами і стверджує, що жодного повідомлення від суду не отримував.

Супровідний лист про направлення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та доданих до неї документів в матеріалах справи відсутній. Проте в матеріалах справи наявне поштове відправлення на адресу відповідача, в якому знаходяться копії ухвали суду від 05.01.2023 року разом із позовом та доданими до нього матеріалами, яке було повернуто суду без вручення відповідачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 41), що не може вважатися належним повідомленням сторони про розгляд справи судом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу, частиною шостою якої визначено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок вручення рекомендованих поштових відправлень, в тому числі судових повісток, визначений Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009року №270 з послідуючими змінами, відповідно до пункту 99 яких рекомендовані поштові відправлення, в тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо) чи рішення органу опіки і піклування про призначення її опікуном чи піклувальником.

Враховуючи, що рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу надісланих судом документів не містить відмітки працівника поштового зв`язку як про відсутність відповідача за місцем його проживання, так і про те, що це рекомендоване поштове відправлення вручено повнолітньому члену його сім`ї з дотриманням наведених вище умов, або ж його представникові з підтвердженням відповідних повноважень, а містить відмітку про повернення «за закінченням терміну зберігання», колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що ухвалу про відкриття провадження в справі було вручено відповідачу.

Суд на наведені положення норм матеріального та процесуального права не зважив, обізнаність відповідача щодо судового спору не перевірив, чим позбавив останнього права надати свої заперечення з приводу заявлених до нього вимог. Внаслідок цього суд порушив принцип змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Будучи позбавленим можливості заявити свої заперечення проти позову, він заявив їх в апеляційній скарзі та додав до неї відповідні докази.

Оскільки ухвала про відкриття провадження у справі, якою вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не була вручена відповідачеві в установленому законом порядку, а розгляд справи, незважаючи на предмет та підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, відбувся без повідомлення сторін, колегія суддів вважає, що додані відповідачем до апеляційної скарги докази підлягають дослідженню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам у сукупності з доказами, доданими до апеляційної скарги, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо наявності у позивача права вимоги за заявленим позовом, оскільки це підтверджується матеріалами справи. Проте, колегія судді вважає помилковим висновок суду, що належним відповідачем у справі є саме ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з частинами 2 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Отже, за змістом ст. 1187 ЦК України суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об`єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених ч. 4 ст. 1187 ЦК України. При цьому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Тобто не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14, у постанові від 27.03.2017р. у справі № 914/2117/16).

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц (провадження № 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц (провадження № 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц (провадження № 61-11969св18).

Згідно ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Позивач, згідно Рахунку № KZZ0000932/KZSF0000919 від 24.03.2021 року, страхового акту № ARX2746899 від 26.03.2021 року, розрахунку страхового відшкодування, розмір якого склав 70188,95 грн., здійснив виплату страхового відшкодування власнику застрахованого транспортного засобу, що підтверджено платіжним дорученням № 765134 від 29.03.2021 року. У зв`язку з чим до нього, як до страховика потерпілої особи, перейшло право вимоги до заподіювача шкоди в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

ПрАТ ««Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», у якого була застрахована цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди за полісом № АР757778 і який був чинний на дату ДТП (22.03.2021року), виплатило на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 39473,62 грн, що підтверджується платіжним дорученням № ЗР070057 від 27.01.2021 року.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції вважав, що належним відповідачем у справі є ОСОБА_1 , якого постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03.06.2021 року у справі № 477/541/21 визнано винним у вчиненні 22 березня 2021 року о 09 год. 45 хв. по вул. Набережній, у с. Галицинове, Вітовського району, Миколаївської області ДТП за участю транспортних засобів: «Mercedes-Benz 311 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та «Audi А6», номерний знак НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Порше Лізинг Україна», внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

Тому, враховуючи що вартість матеріального збитку, завданого потерпілому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталась з вини відповідача ОСОБА_1 , перевищує виплачений ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» позивачеві розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача, як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

Проте, з доданих до апеляційної скарги доказів вбачається, що 01 лютого 2021 року між відповідачем ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні апеляційним судом. В п.1 цього договору зазначено, що договір є безстроковим і укладається на невизначений строк.

За умовами вказаного трудового договору (п.2) працівник ОСОБА_1 зобов`язався виконувати обов`язки водія автотранспортних засобів, дотримуватись правил внутрішнього розпорядку, техніки безпеки, охорони праці, правил дорожнього руху. Трудовий договір набирає чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у договорі, aле не пізніше дня фактичного допущення працівники до роботи (п.8).

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 зареєстрований як ФОП 27.04.1999, дата запису: 22.08.2006, номер запису: 0022054 та має право здійснювати такі види діяльності

49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у. (основний)

49.32 Надання послуг таксі

49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у.

49.41 Вантажний автомобільний транспорт

52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 працював у ФОП ОСОБА_2 з 02.02.2021р. (наказ №3-к від 01.02.2021р.) по 30.06.2022р. (наказ №2-к від 30.06.2022р.) на посаді водія автотранспортного засобу за трудовим договором від 01.02.2021р. та був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.73).

Свої трудові обов`язки відповідач ОСОБА_1 виконував на автомобілі «Mercedes-Benz 311 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , що належав ФОП ОСОБА_2 , який в свою чергу надавав послуги перевезення працівників підприємства ТОВ «НГЗ».

Станом на 22 березня 2021 року відповідач виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується копією Дорожнього листа серії 2-1 ВМ на 22-23 березня 2021р., в якому зазначено що водій ОСОБА_1 на автобусі номерний знак НОМЕР_1 , виконує перевезення по графіку замовника, а саме забезпечує перевезення працівників н/п ТОВ «НГЗ» згідно графіку перевезень, зокрема, з 7.30 до 8.30 перевезення змінного персоналу ШХ 1 і ШХ 2; з 9.00 до 9.15 БРМ-ШХ 1(персонал УШХ СЦМ); з 10.00 до 11.00- по заводу; з 11.00 до 13.20-перевезення змінного персоналу з обіду і навпаки на дамбу; з 14.00 до 15.00- АХО по заводу;, з 16.10-МЧС-с. Галицинове -Фуршет-працівники МЧС, тощо.

Оскільки саме у подорожньому листі містяться доручення, які водій-працівник зобов`язується виконувати в силу своїх трудових обов`язків, він є належним та допустимим доказом виконання трудових обов`язків під час використання службового автомобіля.

Відповідно до постанови Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03.06.2021 року у справі № 477/541/21, 22 березня 2021 року о 09.45 годині ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в с. Галицинове Вітовського району Миколаївської області по вул. Набережній був не уважний, не стежив за зміною дорожньої обстановка, рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпеці свого маневру в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом автомобілем марки «AUDI A6», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив пункти 2.3б, 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 , ДТП сталася на стоянці, яка розташована на території підприємства ТОВ «НГЗ», яке знаходиться в с. Галицинове по вул. Набережній,64. Дані обставини матеріалами справи не спростовані.

Аналіз зазначених обставин у їх сукупності свідчать про те, що водій ОСОБА_1 22 березня 2021 року о 09 год. 45 хв. по вул. Набережній, у с. Галицинове, Вітовського району, Миколаївської області, керував транспортним засобом автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час виконання своїх трудових обов`язків.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 не надано заперечень тому факту, що ОСОБА_1 під час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з ним та виконував трудові обов`язки, передбачені трудовим договором.

Доказів того, що ОСОБА_1 в зазначений час самовільно заволодів транспортним засобом та використав його у своїх особистих цілях поза робочим часом та не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, матеріали справи не містять.

Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Нормами КЗпП України встановлено інший розмір відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання ним трудових обов`язків. Так, ст. 130 КЗпП України встановлює загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, а ст. 132- матеріальна відповідальність у межах середнього місячного заробітку, при цьому матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, розглянувши справу у відсутності відповідача та допустивши при цьому неповне встановлення обставин справи, дійшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі, та необґрунтовано задовольнив вимоги до нього, оскільки під час ДТП, в результаті якої був пошкоджений автомобіль потерпілої сторони, він керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків на підставі трудового договору, а тому не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим, а отже є неналежним відповідачем у справі.

Тому, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , що не перешкоджає позивачу заявити вимоги до належного відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення невідшкодованої частини сплаченого страхового відшкодування у розмірі - 30715,33 грн. відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 08 грудня 2023 року.