ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06грудня 2023 року

м. Київ

справа № 727/3114/21

провадження № 61-1810св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2021 року у складі судді Танасійчук Н. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К., Лисака І. Н.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» (далі - ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 14 лютого 2020 року між нею та відповідачем укладено трудовий договір, відповідно до якого її прийнято на роботу на посаду завідувача аптекою № 1 «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі». Наказом ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» від 01 березня 2021 року № 13 її звільнено з посади завідувача аптеки з 07 грудня 2020 року за відсутність на роботі без поважних причин з 07 грудня 2020 року по 01 березня 2021 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Вказаний наказ вона отримала цінним листом засобами поштового зв`язку, з яким було надіслано також копії актів від 07 грудня 2020 року за підписами комісії у складі трьох осіб та доповідні записки ОСОБА_2 , зміст яких суперечить один одному щодо обставин її відсутності на роботі. Аналогічні акти та доповідні записки складені відповідачем 08, 09 грудня 2020 року.

Протягом всього строку її перебування у трудових відносинах з відповідачем, роботодавцем не було облаштовано її робоче місце, не надано роз`яснень під розписку про умови праці, не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором і посадовою інструкцією. Вона виконувала функції з організації ефективної діяльності аптеки за адресою: вул. Героїв Майдану, 53, м. Чернівці , створювала необхідні умови для зберігання медикаментів, проведення роботи з ефективного використання кадрів, забезпечувала покращення роботи працівників, маркетингових досліджень, моніторингу цін, переговорів з постачальниками. Крім того, без увільнення від основної роботи з 18 травня 2020 року на неї додатково було покладено виконання обов`язків фармацевта, вона змушена була працювати у вихідні дні відповідно до внутрішнього графіку роботи і без оформлення ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» змін в режимі роботи, наказів про залучення до роботи у вихідний день.

07 грудня 2020 року вона залишила приміщення аптеки, однак продовжила виконувати свої безпосередні трудові функції, зокрема: маркетингові дослідження, моніторинг цін конкурентів тощо. 22 грудня 2020 року отримала лист від відповідача з проханням надати пояснення щодо причин відсутності на роботі у період з 07 грудня 2020 року по 09 грудня 2020 року, на що у відповіді вказала, що виконує свої трудові обов`язки згідно з умовами трудового договору.

Строк дії трудового договору, укладеного між нею та відповідачем, до 16 лютого 2021 року, проте трудові відносини фактично продовжували тривати. ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» не порушувало питання про припинення трудових відносин. Відповідача влаштовувала якість виконання нею роботи, жодних претензій щодо виконання трудових обов`язків до неї не було.

Наказ ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» від 01 березня 2021 року № 13 про звільнення є незаконним і з тих підстав, що виданий по закінченню строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Відповідач не сплатив їй доплату за суміщення посад з червня 2020 року по вересень 2020 року, виходячи з 50% посадового окладу на місяць у сумі 9 500,00 грн; доплату за роботу у святкові (неробочі дні) у червні 2020 року - 780,00 грн, у липні 2020 року - 504,00 грн, у серпні 2020 року - 504,00 грн, у вересні 2020 року - 156,00 грн. Також відповідач не виплатив заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2020 року по 01 березня 2021 року у розмірі 16 086,00 грн, з 01 березня 2021 року по день подання позовної заяви до суду - 6 816,00 грн.

ОСОБА_1 просила суд:

визнати звільнення незаконним та поновити її на посаді завідувача аптеки ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі»;

стягнути з ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» на її користь доплату за суміщення посад з червня 2020 року по вересень 2020 року включно у розмірі 9 500,00 грн, доплату за роботу у святкові дні - 1 944,00 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 22 902,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що керівництво ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» правомірно звільнило ОСОБА_1 з займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України наказом від 01 березня 2021 року, зазначаючи дату звільнення - 07 грудня 2020 року, оскільки позивач з 07 грудня 2020 року не виходила на роботу, що не заперечувалося позивачем, не виконувала своїх посадових обов`язків, відтак керівництво аптеки правильно розцінило відсутність ОСОБА_1 на роботі як прогул. Будь-яких доказів, які б підтверджували поважність відсутності позивача на роботі у період з 07 грудня 2020 року до 01 березня 2021 року, матеріали справи не містять.

З досліджених в судовому засіданні доказів (актів, доповідних записок, довідок, листів, тощо) вбачається, що ОСОБА_1 була відсутня в приміщенні ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» з 07 грудня 2020 року по 01 березня 2020 року, що не заперечується нею. Доводи про те, що ОСОБА_1 не була ознайомлена під розписку з відомостями про умови праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, з посадовою інструкцією, суд не приймає до уваги, так як ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» після виконання припису інспекційного відвідування та в силу того, що ОСОБА_1 в приміщенні аптеки не з`являлася, було надіслано рекомендованим листом копії документів про нові Правила внутрішнього трудового розпорядку, протокол № 2 від 07 грудня 2020 року, наказ № 8-од від 07 грудня 2020 року, копію журналу ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку та повідомлення про їх зміну, накази №№ 5-од, 7-од від 07 грудня 2020 року, посадову інструкцію від 07 грудня 2020 року для підписання та наказ про зміну посадової інструкції, який був отриманий ОСОБА_1 22 грудня 2020 року (т. 1 а. с. 55). Таким чином роботодавець виконав всі залежні від себе дії щодо ознайомлення позивача з зазначеними документами.

Позивачу також була надіслана пропозиція надати згоду на продовження трудових відносин з ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі», що свідчить про бажання роботодавця продовжити трудові відносини з ОСОБА_1 . Наведене підтверджується й тим, що відповідач не звільнив ОСОБА_1 після спливу строку дії контракту, укладеного між сторонами 16 лютого 2021 року. Також суд враховує, що продовження строку дії договору є правом роботодавця, а не обов`язком. З досліджених у судовому засіданні повідомлень та листів ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі», адресованих позивачу, які проігноровані нею, вбачається протилежна недобросовісна поведінка щодо роботодавця, байдужість і втрата інтересу до роботи в ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі».

Не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що вона виконувала роботу дистанційно, оскільки дистанційний режим роботи між позивачем та роботодавцем не погоджувався. Крім того, позивач не надав жодних доказів, з яких би вбачалося, що вона виконувала роботу поза межами приміщення ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» та звітувала про її виконання керівництву.

Посилання позивача на те, що директор ОСОБА_2 , 07 грудня 2020 року вимагала її покинути приміщення аптеки не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені. Крім того, позивач не була позбавлена можливості звернутись письмово до керівництва аптеки чи до поліції з заявою про усунення перешкод у виконанні нею її трудових обов`язків, чого вона не зробила.

Позивачу неодноразово пропонувалося надати пояснення з причин відсутності на робочому місці, зокрема листами від 09 грудня 2020 року, 25 січня 2021 року, що проігноровані позивачем, у зв`язку з чим 01 березня 2021 року був складений акт фіксації відмови від надання пояснень № 1-фк. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими іншими доказами. Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 750/5598/17 (провадження № 61-43413св18). Таким чином, акти, які складалися ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, доповідні записки, акти фіксації відмови від надання пояснень є достатніми доказами вчинення ОСОБА_1 прогулу.

Відсутні підстави вважати, що відповідач порушив трудове законодавство щодо звільнення ОСОБА_1 після спливу місячного терміну з дня виявлення порушення, з огляду на те, що вперше прогул був виявлений та зафіксований 07 грудня 2020 року, однак у подальшому встановлювався і фіксувався відповідними документами кожного наступного дня, аж до 27 лютого 2021 року. Адміністрація аптеки вживала заходів щодо з`ясування місця перебування ОСОБА_1 , зокрема надсилала запити в заклади охорони здоров`я, припускаючи версію лікарняного та щоденно телефонувала безпосередньо ОСОБА_1 , що свідчить про те, що відповідач проводив дисциплінарне розслідування, що підтверджується відповідними листами та актами.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача доплат за суміщення посад не підлягають задоволенню, оскільки такі виплати здійснені ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» у спосіб перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями від 22 грудня 2020 року, дослідженими в судовому засіданні розрахунковими відомостями. Доказів про те, що такі виплати здійснено в недостатньому розмірі, позивач не надала.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2021 року змінено та доповнено резолютивну частину реченням такого змісту: «Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача аптеки з 07 грудня 2020 року на 01 березня 2021 року».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відсутність ОСОБА_1 у приміщенні аптеки № 1 ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» з 07 грудня 2020 року по 27 лютого 2021 року є прогулом, оскільки остання була відсутньою на роботі без поважних причин, що визнається власне й позивачем. Доказів на підтвердження того, що у період з 07 грудня 2020 року до 27 лютого 2021 року ОСОБА_1 виконувала свої трудові обов`язки поза приміщенням аптеки № 1 ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» не надано, так само як і доказів виробничої потреби виконання обов`язків ОСОБА_1 поза межами аптеки або ж досягнення таких домовленостей з відповідачем.

Разом з тим, заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на неправомірне визначення у наказі ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» від 01 березня 2021 року № 13 дати звільнення 07 грудня 2020 року, оскільки працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 307/3549/16-ц. Враховуючи відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, це порушення може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у день прийняття наказу - 01 березня 2021 року. При цьому відсутні підстави для виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період із 07 грудня 2020 року по 01 березня 2021 року, оскільки у вказаний період позивач не працювала, а мав місце триваючий прогул.

Аргументи учасників справи

26 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний не суд не взяв до уваги, що позивач наголошувала, що відповідач до відзиву на позовну заяву не додав жодних інших актів фіксації щоденної відсутності її на роботі аж до 27 лютого 2021 року. Представник відповідача пакет документів, а саме акти, складені працівниками ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» за період з 10 грудня 2020 року по 27 лютого 2021 року, подав лише в судове засідання 03 вересня 2021 року та жодним чином не обґрунтував з яких підстав не мав можливості їх подати в визначений статтею 83 ЦПК України строк з відзивом на позовну заяву. Так само й не надав доказів направлення вказаних документів позивачу, а суд першої інстанції безпідставно прийняв вказані документи та посилався на них як на доказ при ухваленні оскаржуваного рішення суду, чим порушив вимоги процесуального права та позбавив її можливості дослідити ці докази, надати свої пояснення чи заперечення тощо. Крім того, на запит адвоката від 23 березня 2021 року, направленого відповідачу з проханням надати копії всіх документів, які слугували підставою прийняття рішення про її звільнення, відповідач надав лише копії актів від 07, 08, 09 грудня 2020 року. Жодної іншої інформації чи повідомлення щодо наявності належним чином оформлених актів чи доповідних записок в інші дні відповідач їй не надавав.

Суди не застосували до спірних правовідносин приписи статті 148 КЗпП України. Суди навіть не намагались дати оцінку відповідності дій, вчинених відповідачем під час притягнення до дисциплінарної відповідальності, нормам матеріального права. У наказі від 01 березня 2021 року № 13 про звільнення ОСОБА_1 підставою вказано доповідну записку директора ОСОБА_2 та акт про відсутність її робочому місці, а не доповідні записки чи акти складені за період 07 грудня 2020 року до 01 березня 2021 року. Підставою і єдиною причиною звільнення позивача є її відсутність на робочому місці саме 07 грудня 2020 року, а не триваючий прогул, як вказав апеляційний суд, чим відійшов від предмета спору.

Не взято до уваги ні положення акта інспекційного відвідування від 25 листопада 2020 року, в якому зазначено, що відповідач порушив вимоги статті 29 КЗпП України «Обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце», ні той факт, що відповідачем не надано доказів про усунення вказаного порушення вимог чинного законодавства 07 грудня 2020 року, адже саме цим днем датуються усунення цих недоліків, не зважаючи на те, вона перебувала в приміщенні аптеки аж до 12:15 год 07 грудня 2020 року, що підтверджується актом № 1 від 07 грудня 2020 року. Ні до початку роботи, ні в день укладення договору, ні в будь-який інший час протягом всього строку, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах, їй не було організовано та не облаштовано її робоче місце, не надано жодних роз`яснень про умови праці, правила внутрішнього трудового розпорядку, колективного договору, посадової інструкції.

Матеріали справи не містять доказів, що вона тривалий час не виконувала конкретно покладений на неї обов`язок чи мала надавати звіти, пояснення щодо виконаної нею роботи, а відтак висновок апеляційного суду про те, що мало місце триваюче правопорушення ґрунтується на припущеннях.

Апеляційний суд не намагався встановити наявність чи відсутність порушення норм матеріального чи процесуального права в частині відмови у стягненні доплати за суміщення посад з червня 2020 року по вересень 2020 року включно у сумі 9 500,00 грн, доплати за роботу у святкові дні у сумі 1 944,00 грн, а відповідач не надав доказів того, що вказані виплати здійснено у повному обсязі. Протягом всього строку виконання додаткових обов`язків фармацевта жодних доплат за суміщення посад не проводилось.

Межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 810/1224/17, від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17, у постановах Верховного Суду від 07 березня 2019 року у справі № 824/232/2018, від 02 вересня 2020 року у справі № 243/8356/17, від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 28 серпня 2020 року у справі № 646/7138/18, постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що наказом ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» від 14 лютого 2020 року № 4 ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача аптекою за основним місцем роботи на повний робочий день.

14 лютого 2020 року ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір (контракт), відповідно до пункту 17 якого строк дії з 17 лютого 2020 року по 16 лютого 2020 року.

Згідно із пунктом 7 трудового договору ОСОБА_1 зобов`язалася, зокрема, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку. Пунктом 8 контракту передбачено особливості режиму робочого часу: працівнику встановлюється 5 денний робочий тиждень з двома вихідними днями (субота, неділя). Тривалість робочого тижня становить 40 год. Режим роботи згідно графіку.

У пункті 27 трудового договору містяться відомості про роботодавця, а саме його адресу: вул. Героїв Майдану, 53, м. Чернівці .

Наказом ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» від 17 лютого 2020 року № 1 «Про порядок контролю якості лікарських засобів та призначення особи, відповідальної за якість лікарських засобів» ОСОБА_1 призначено особою відповідальною за якість лікарських засобів, які надходять в аптеці №1 «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» (розташована за адресою 5800, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану,53) - уповноваженою особою.

Наказом ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» від 01 березня 2021 року № 13 ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача аптеки з 07 грудня 2020 року за відсутність на роботі без поважних причин з 07 грудня 2020 року по 01 березня 2021 року згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Позиція Верховного Суду

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року в справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. За змістом пункту 3 статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. … Задовольняючи частково позов ОСОБА_8 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем було доведено належними та допустимим доказами виконання роботи саме у м. Миколаєві. ТОВ «ТАПФЛО» не визначено відповідно до статті 29 КЗпП України робоче місце ОСОБА_8 , тому сам факт порушення трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено. Крім того, оскільки з часу працевлаштування робота позивачем виконувалась у м. Миколаєві, а місцезнаходження підприємства визначено у м. Києві, повідомлення роботодавцем у листі від 09 лютого 2017 року № 22 про те, що робоче місце позивача знаходиться у с. Петрівське Бориспільського району Київської області і подальше звільнення за прогул 21 лютого 2017 року є недотриманням відповідачем, визначеного частиною третьою статті 32 КЗпП України, двомісячного строку повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, а саме зміну населеного пункту, у якому знаходиться робоче місце. Переведення ОСОБА_8 як з м. Миколаєва, так і з м. Києва, до с. Петрівське Бориспільського району Київської області, яке є іншим населеним пунктом, за відсутності згоди останнього є незаконним, а, отже, невихід працівника на роботу у зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що таке звільнення є незаконним».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 810/1224/17 (провадження № 11-733апп18) вказала, що «у чинному законодавстві України не визначено поняття «триваюче правопорушення». Разом з тим за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 307/3549/16-ц (провадження № 61-7980св18) викладений висновок, що:

«прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

За змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником у день звільнення, останнім робочим днем є день звільнення. Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Враховуючи наведене, Верховний Суд приходить до висновку, що судами правильно встановлено вчинення порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни у вигляді прогулу, що є підставою для звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, проте зазначення дати звільнення - 15 вересня 2016 року, тобто останній день перед прогулом, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та Інструкції. У зв`язку з наведеним, враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки його обґрунтовано звільнено за прогул, і єдиною невідповідністю є неправильне визначення дати звільнення, суд доходить до висновку про необхідність змінити дату звільнення з 15 вересня 2016 року на 25 листопада 2016 року (дата видання наказу). У зв`язку зі зміною дати звільнення, останнім робочим днем ОСОБА_3 є 25 листопада 2016 року. Оскільки судом встановлено, що в період із 16 листопада 2016 року по 25 листопада 2016 року (день звільнення) позивач перебував у прогулі, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а тому за період із 16 листопада 2016 року по 25 листопада 2016 року відсутні підстави для виплати заробітної плати позивачу».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частини перша статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що у період з 07 грудня 2020 року до 27 лютого 2021 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці - у приміщенні аптеки № 1 ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі»; умовами укладеного між сторонами трудового договору від 14 лютого 2020 року не погоджена можливість виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків поза межами аптеки, в якій її призначено завідувачем; відповідач з метою отримання пояснень щодо відсутності ОСОБА_1 у приміщенні аптеки № 1 ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» направляв їй лист, на що позивач повідомила про продовження виконання своїх трудових обов`язків; доказів щодо фактичного виконання обов`язків поза приміщенням аптеки ОСОБА_1 не надала, як і доказів на підтвердження поважності її відсутності на роботі;

доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, відповідач порушив вимоги статті 29 КЗпП України, що підтверджується актом інспекційного відвідування від 25 листопада 2020 року, та їй не було визначено робоче місце у приміщенні аптеки, не свідчать про наявність поважних причин не з`явлення позивача на роботі, враховуючи умови трудового договору, наказу від 17 лютого 2020 року № 1 та відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про можливість виконувати покладену на нею роботу поза приміщенням аптеки, в тому числі й дистанційно;

змінюючи рішення суду першої інстанції в частині дати звільнення ОСОБА_1 апеляційний суд правильно виходив з того, що якщо у день видання наказу роботодавця про звільнення працівник продовжував перебувати у прогуліпрацівник може бути звільнений лише у день видання наказу роботодавця; оскільки у період із з 07 грудня 2020 року до дня звільнення позивач фактично не працювала, а мав місце триваючий прогул, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу, відсутні підстави для виплати заробітної плати ОСОБА_1 за цей період;

колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судами строків для застосування дисциплінарного стягнення, встановлених статтею 148 КЗпП України, оскільки суди встановили, що ОСОБА_1 з 07 грудня 2020 року до дня звільнення безперервно перебувала у прогулі, тобто мало місце триваюче правопорушення.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про дотримання відповідачем норм трудового законодавства України в частині наявності підстави для звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції надав оцінку доводам позивача в частині стягнення доплати за суміщення посад, доплати за роботу у святкові дні, та зробив висновок про недоведеність її вимог в цій частині. Аналіз змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 (а. с. 111-117 т. 2) свідчить, що вона не містить доводів щодо незаконності судового рішення в частині відмови у стягненні доплати за суміщення посад з червня 2020 року по вересень 2020 року включно в сумі 9 500,00 грн та доплати за роботу у святкові дні в сумі 1 944,00 грн, про що вказано в оскарженій постанові апеляційного суду. Тому апеляційний суд перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частини перша статті 367 ЦПК України), у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги в цій частині вимог.

При цьому встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що відповідач до відзиву на позовну заяву не додав актів фіксації щоденної відсутності її на роботі аж до 27 лютого 2021 року, які представник відповідача подав з порушенням встановленого порядку, лише в судове засідання 03 вересня 2021 року (акти, складені працівниками ТОВ «Аптека «Італьяна Фармачія Стасі» за період з 10 грудня 2020 року по 27 лютого 2021 року), оскільки до відзиву ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» додано довідку від 20 травня 2021 року за вих. №14 про те, що у зв`язку з великою кількістю листків та великим об`ємом доповідні записки та акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 07 грудня 2020 року до 01 березня 2021 року знаходяться в приміщенні аптеки та за необхідності їх оригінали будуть надані суду (т. 1, а. с. 119). Суди при вирішенні справи врахували подані позивачем доповідні записки та акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 07 грудня 2020 року по 10 грудня 2020 року, вказану довідку ТОВ «Аптека» Італьяна Фармачія Стасі» про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 07 грудня 2020 року до 01 березня 2021 року, пояснення сторін з цього питання, і на відповідні копії документів, які надав представник відповідача в судовому засіданні 03 вересня 2021 року, не посилались. Тому відсутні підстави вважати, що суди порушили норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінкидоказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. М. Русинчук