Справа № 615/939/22
Провадження № 2/615/16/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання Партола О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника ОСОБА_4 ,

встановив:

09.09.2022 представник позивачки ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить:

- стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повнолітня, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із навчанням в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до закінчення навчання, тобто до 30.06.2025.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З січня 2020 року сторони припинили сімейне життя, тому позивачка стала проживати з дітьми окремо за адресою: АДРЕСА_1 , а після початку повномасштабного вторгнення рф виїхала з дітьми до м. Люботин, де проживає по АДРЕСА_2 . На думку представника факт проживання дітей разом з позивачкою визнається відповідачем та не є предметом спору, що підтверджується з тексту його позовної заяви про розірвання шлюбу. Повнолітня донька ОСОБА_6 навчається в Державному біотехнологічному університеті на денній формі навчання, строк навчання до 30.06.2025. Але в порушення ст.180,199 СК України відповідач, починаючи з 01.03.2022 ухиляється від своїх зобов`язань щодо утримання дітей.

Посилаючись на ч.2 ст.182, ч.3 ст.181 СК України, зауважив, що відповідач працевлаштований, є власником автомобіля та житлового будинку з надвірними будівлями, не має інших утриманців, тому здатний сплачувати аліменти в мінімально-рекомендованому законом розмірі, але не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто по 2744 грн. на кожну дитину.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 07.10.2022 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.

26.10.2022 представник відповідача ОСОБА_4 надав відзив на позовну заяву, в якому вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог, які не ґрунтуються на доказах, а викладені представником позивачки обставини відповідач не визнає.

Не заперечує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та мають двох дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , але наполягає, що діти фактично проживають з батьком за місцем їх реєстрації АДРЕСА_3 та перебувають на його утриманні.

Стверджує, що донька навчається на денній формі навчання за рахунок державного бюджету та знаходиться на утриманні відповідача. Учбовий процес здійснюється в форматі он-лайн відео конференцій з викладачами за допомогою придбаного сторонами для дитини ноутбука, без поїздок до навчального закладу. Звернув увагу, що в умовах воєнного стану та ведення бойових дій на території України очне відвідування студентами занять в навчальних закладах м. Харків не здійснюється, тому витрат на утримання доньки, які пов`язані з її навчанням в університеті, позивачка не несе. Донька не позбавлена можливості спілкуватися з матір`ю, для чого за власним бажанням і в зручний час їздить до м. Люботин. Позивачкою не надано доказів витрат на навчання доньки в університеті, до яких можна віднести проїзд до місця навчання, витрати на проживання в гуртожитку чи оренди іншого житла, оплату учбового контракту, витрати на придбання відповідного спеціалізованого обладнання, необхідного для успішного засвоєння навчального матеріалу.

Син навчається в Баранівському ліцеї Валківської міської ради Харківської області за адресою реєстрації місця проживання з 14.03.2022, дані щодо пропуску занять або спізнення на уроки відсутні, що на думку представника відповідача, підтверджує факт спільного проживання дитини з батьком. Доказів, що син відвідує іншу школу в м. Люботин, позивачкою не надано.

Зауважив, що в позові відсутнє обґрунтування будь-якими доказами, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дітей, в той час як їх постійне проживання разом з батьком свідчить про протилежне, що можуть підтвердити діти в судовому засіданні.

На думку представника відповідача, довідки про взяття позивачки та дітей на облік, як ВПО в м. Люботин, підтверджують лише факт їх внутрішнього переміщення і взяття на облік, але не містять даних, що батько ухиляється від обов`язку утримання дітей або їх постійне проживання за вказаною у довідці адресою.

Наголошує, що позов не містить обґрунтування, яким чином факт володіння відповідачем автомобілем та житловим будинком впливає на підтвердження перебування дітей на утриманні позивачки та необхідність стягнення аліментів.

03.11.2022 представник позивачки ОСОБА_3 надав відповідь на відзив, зі змісту якого вважає його необґрунтованим, а надані відповідачем докази недопустимими.

Посилаючись на викладені у позові обставини, наголошує, що твердження відповідача щодо фактичного місця проживання дітей з ним не відповідає дійсності та є намаганням ввести суд в оману, щоб уникнути обов`язку батька щодо утримання дітей. До того ж, відповідач не пояснює, чому діти зареєстровані, як внутрішньо переміщені в м. Люботин разом з матір`ю.

Наданий стороною відповідача Акт обстеження сумісного місця проживання №3 від 17.10.2022 вважає недопустимим доказом на підставі ст.78 ЦПК України, оскільки під час його складення не залучені ані позивачка, ані орган опіки та піклування, що виключає можливість встановлення достовірності зазначених в Акті фактів. Доказів, складених у відповідності до ст.161 СК України, відповідачем не надано.

На думку представника позивачки, посилання сторони відповідача, що син навчається у Баранівському ліцеї за місцем проживання відповідача, як на підставу, яка підтверджує їх сумісне проживання, є необґрунтованим, оскільки учбовий процес здійснюється он-лайн без відвідування дитиною учбового закладу.

Твердження сторони відповідача, що діти знаходяться на його утриманні, на думку представника позивачки, не відповідає дійсності та спростовується копією кредитного договору від 20.03.2021, укладеного між позивачкою та банківською установою, про отримання кредиту для придбання ноутбуку для учбового процесу доньки, а не сумісно, як зазначає відповідач. Окрім того, позивачкою з цією метою придбано МФУ Epson. Згідно договору про надання платної освітньої послуги від 17.08.2021, позивачка сплачує кошти за навчання доньки, що підтверджується відповідними квитанціями.

Наявність у відповідача автомобіля та житлового будинку з надвірними будівлями, на погляд представника позивачки, не позбавляє його можливості отримувати дохід від належного йому майна, наприклад здавати частину будинку або автомобіль в оренду або продати зазначене майно, тому урахуванням того, що він 46-річного віку. працездатний, не має інших утриманців, здатний сплачувати аліменти в мінімально-рекомендованому законом розмірі, але не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначає представник позивачки, намагання відповідача спотворювати докази, факти та обставини, говорить про його недобросовісні дії по відношенню до дітей, суду та позивачки задля уникнення цивільно-правової відповідальності.

Правом надання заперечень згідно ст.180 ЦПК України відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 04.11.2022 судовий розгляд у цивільній справі вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги повністю. Наполягав, що з січня 2020 року по 24.02.2022 діти постійно проживали разом з позивачкою в м. Харків, в зв`язку із вторгненням рф на територію України переїхали до м. Люботин, як внутрішньо переміщені особи. Зауважив, що позивачка не чинить перешкод, тому діти відвідують батька, але сама несе всі витрати на їх утримання. Відповідач не забезпечує дітей матеріально, намагається уникнути виконання батьківських обов`язків. Доказів, які б підтверджували місце проживання та навчання дітей, окрім довідки ВПО, позивачка не має. Погодився, що відповідач має низькі доходи, але має можливість здавати належне йому майно в оренду, щоб сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі, що перевищує доходи відповідача. Не заперечував, що відповідач передавав грошові кошти позивачці для сплати послуг за навчання доньки.

Відповідач спочатку позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що діти проживають разом з ним. Пояснив, що доньку забрав до себе з 23.02.2022, а сина - з 17.03.2022, з цього часу діти постійно проживають разом з ним в с. Баранове та перебувають на його утриманні. Періодично за бажанням діти їздять до матері, яка проживає у його родичів в м. Люботин, в основному на свята. Особисто відвозить їх на власному авто, а потім забирає. Зауважив, що з 01.02.2022 доньку перевели на державну безоплатну форму навчання, до того ж обоє дітей навчаються он-лайн. За весь період діти потребували лише їжу та одяг, що забезпечував в повній мірі самостійно.

В подальшому визнав позов частково, просив стягувати аліменти на утримання дітей в передбаченому законом розмірі з 01.03.2023, тобто з часу коли діти стали постійно проживати з позивачкою в м. Харкові. Наголосив, що після розлучення неодноразово мав намір та узгоджував з позивачкою необхідність покупки для дітей одягу чи приладів, проте вона відмовляє.

Ухвалою суду від 05.01.2023 визнано явку позивачки обов`язковою, але судове засідання неодноразово відкладалося через її неприбуття, в зв`язку з чим за клопотанням представника відповідача 30.03.2023 вирішено допитати дітей за участі педагогів та представника служби у справах дітей.

26.04.2023 позивачка з`явилася в судове засідання, позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити. Наполягала, що з 28.04.2022 діти проживали разом з нею в м. Люботин, як ВПО, хоча були зареєстровані за місцем проживання батька. До війни проживали в м. Харкова, а чоловік в с. Баранове. Розлучилися 22.09.2022, після чого подала до суду позов про стягнення аліментів. Періодично діти проживали в с. Баранове, але у сестри, так як відповідач проживає з іншою жінкою. До нього їздили лише в гості, де тижнями проживали, не забороняє спілкуватись. Син навчався в школі с. Баранове до 7 класу, потім в м. Харків, проте он-лайн, так як школи не працюють. Через обстріли діти переїхали до батька. На навчання доньки необхідні кошти для придбання паперу, одягу, продуктів харчування. Відповідач самостійно не може купувати, оскільки не розуміє, які речі потрібні дітям, не те купить.

В доповненнях до позовної заяви, що надійшли до суду 21.02.2023, представник повідомив, що з метою розв`язання суперечливого питання щодо визначення постійного місця проживання дітей позивачка звернулася із заявою до Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, працівники якої 01.02.2023 здійснили обстеження умов проживання дітей саме в м. Харкові, куди позивачка переїхала разом із дітьми в січні 2023 року, так як мати та бабуся похилого віку, потребують сторонньої допомоги.

Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 06.09.2003 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчать дані свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 06.09.2003 Баранівською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис №5.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 22.08.2022 у справі №615/687/22 шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , виданих відповідно 02.03.2004 та 15.12.2008 Баранівською сільською радою Валківського району Харківської області, актові записи №2, №10.

Ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини вказує, що дитина, яка не проживає з одним із батьків чи обома, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Але питання виховання дитини згідно ч.1 ст.157 СК України вирішується батьками спільно.

Відповідно до наданих представником позивачки довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.04.2022, зареєстроване місце проживання її та дітей значиться за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за місцем реєстрації відповідача, що підтверджується даними паспортів громадянина України серії НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , зокрема, позивачки з 25.12.2003, відповідача з 05.09.1993.

Окрім того, із наданої відповідачем довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №42 від 02.03.2023, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 та діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках (ст.3 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні").

Особа може зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (п.4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад".

На період тимчасової окупації територій положення ч.1 ст.4 Закону не поширюється на осіб, місце проживання яких зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях. Така особа може зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105488590 від 29.11.2017, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_3 належить відповідачу на праві приватної власності.

З наданих представником позивачки довідок, з 28.04.2022 позивачку та дітей взято на облік внутрішньо переміщених осіб з фактичним місцем проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_2 .

Внутрішньо переміщена особа (ВПО) в українському законодавстві це громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

До того ж, із наданого представником відповідача акту обстеження сумісного проживання №3 від 17.10.2022, складеного представниками Баранівського старостинського округу та сусідів, діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з березня 2022 року проживають разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Акт складено повноважними особами на підставі рішення виконавчого комітету Валківської міської ради від 26.02.2021 №27.

За повідомленням Баранівського старостинського округу Валківського району Харківської області №03.01-47/1 від 28.02.2023, сторонами особисто отримувалась гуманітарна допомога на сина ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . На дітей видавалась гуманітарна допомога 05.05.2022, 20.08.2022 та 07.12.2022.

Зі змісту характеристики №01-24/89 від 17.10.2022, ОСОБА_5 з 14.03.2022 навчається в 9 класі Баранівського ліцею Валківської міської ради Харківської області.

Клопотання представника позивачки про недопустимість доказу - акту обстеження сумісного проживання №3 від 17.10.2022 на підставі ч.2 ст.78 ЦПК України через відсутність у відповідача рішення органу опіки та піклування або суду про визначення місця проживання дітей та складення акту без участі позивача та органу опіки та піклування, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.160 СК якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України).

Отже, жити разом із батьками природна потреба і природне право кожної дитини. Однак різноманітні життєві ситуації породжують необхідність розлуки з матір`ю, батьком чи одним із них. Зміна місця проживання дитини завжди травма для неї.

Дитина, якій виповнилося чотирнадцять років, сама визначає своє місце проживання, тому спір між батьками, з правової точки зору, не може розглядатися ні органом опіки та піклування, ні судом. Якщо виникає необхідність визначити для дитини нове місце проживання, це має вирішуватися обома батьками. Згода матері та батька щодо місця проживання дитини може бути усною або письмовою. Мати, батько, дитина мають шукати такого вирішення ситуації, яке задовольняло би їх усіх. Якщо воля дитини буде знехтувана, вона має право сама звернутися до за захистом до органу опіку та піклування.

З урахуванням вимог ст.78 ЦПК України суд визнає недопустимим доказом заявлену представником позивачки позовну заяву, складену відповідачем у іншій справі, яка є процесуальним документом відповідно до ст.175 ЦПК України, до того ж, містить викладення обставин станом на 19.07.2021, що не відносяться до предмету доказування.

З цих же підстав суд визнає не допустимим доказом наданий представником позивачки, акт обстеження умов проживання, складений представником Служби у справах дітей по Київському району, затверджений заступником директора департаменту 01.02.2023, згідно якого ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживають і мають постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки зазначені в ньому обставини спростовуються іншими наведеними вище доказами щодо місця реєстрації дітей, до того ж, не містить дат обстеження та встановлених обставин.

Під час судового засідання, відповідач визнав, що після витребування судом належних доказів щодо місця перебування дітей, позивачка забрала їх до м. Харкова, де проживаються з нею постійно з 01.03.2023.

Житлове приміщення, в якому проживають діти в м. Харкова, належить матері позивачки, що підтверджується реєстраційним посвідченням № НОМЕР_6 від 10.06.1998, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , актовий запис № 4543 від 09.06.1982.

На підтвердження навчання повнолітньої доньки ОСОБА_6 в Державному біотехнологічному університеті на факультеті переробних і харчових виробництв, представником позивачки надано копію студентського квитка серії НОМЕР_8 від 16.12.2021, дійсного до 30.06.2025, форма навчання денна.

Відповідач в судовому засіданні визнав обставини щодо навчання доньки у закладі вищої освіти та період навчання, що у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

17.08.2021 між Харківським державним університетом харчування та торгівлі та позивачкою укладено договір про надання освітньої послуги №967д для здобувача вищої освіти ОСОБА_6 , згідно розділу ІІІ якого, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 67960 грн., по 16990 грн. за кожний рік навчання, тобто 1417 грн. щомісяця.

Згідно наданих представником позивачки квитанцій, сплату за договором здійснювала не лише позивачка, а й донька, що підтверджує пояснення відповідача про неодноразове надання на її прохання грошових коштів у сумі 3000 грн. для оплати навчання, що не заперечувала позивачка.

Слід відзначити, що Кабінет Міністрів України прийняв постанову про переведення на бюджетну форму навчання студентів вишів із числа внутрішньо переміщених осіб і тих, хто перебуває на тимчасово окупованих територіях.

Суд приймає до уваги, що сторони мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження технікою, придбаною позивачкою згідно наданого представником кредитного договору № від 20.03.2021 та видаткової накладної № 524395 від 18.12.2020, оскільки набуте за час шлюбу та може бути предметом поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в порядку Глави 8 СК України.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України).

Зі змісту характеристики №01-24/89 від 17.10.2022, ОСОБА_5 з 14.03.2022 навчається в 9 класі Баранівського ліцею Валківської міської ради Харківської області. За час навчання проявив себе позитивно. Програмовий матеріал засвоїв на середньому та достатньому рівнях, домашні завдання завжди виконує. Бере активну участь у громадському житті класу, товариський. У спілкуванні зі старшими та однолітками ввічливий і тактовний. Завжди свідомо виконує правила поведінки. Користується повагою серед вчителів та учнів класу. Як і всі діти потребує дружби і товаришування, щоб адаптуватися в новому колективі. Батьки приділяють належну увагу вихованню сина.

Відповідно наданої представником позивачки довідки №30/08 від 30.08.2022, відповідач станом на 30.08.2022 працює вантажником ТОВ «Салтівський м`ясокомбінат», загальна сума нарахованої заробітної плати за період з січня по липень 2022 року становить 28739,31 грн. з урахуванням НДФЛ та військового збору, за виключенням період з 24.02.2022 по 01.06.2022, коли підприємство не працювало, тобто 7253 грн. щомісяця.

Твердження позивачки, що відповідач не може отримувати таку малу заробітну плату, а фактично отримує 25-35 тисяч грн. на місяць, оскільки згідно оголошень в мережі інтернет середня заробітна плата вантажника в м. Харків становить 15000 грн. на місяць, тому не позбавлений можливості знайти іншу більш оплачувану роботу, суд приймає критично, до того ж не підтверджено належними та допустимими доказами.

Суд враховує однаковий рівень матеріального стану сторін. В судовому засіданні позивачка вказала, що отримує заробітну плату в сумі 8000 грн., але доказів про наявність чи відсутність доходів, не надала.

Ст.51 Конституції України, ст.180 СК України зобов`язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Згідно положень ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів у відповідності до ч.1 ст.182 СК України суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 СК України.

Встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років складає 2833 грн. на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За змістом ст.183 СК України розмір аліментів, які підлягають стягненню на утримання однієї дитини становить 1/4 частину, на двох дітей 1/3 частини, на трьох і більше дітей 1/2 частину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

У відповідності до ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Як передбачає ч.1 ст.141 СК України, ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ч.2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ч.3 ст.199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У відповідності до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

За змістом п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язковою сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба в зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з вимогами ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (ч.2 ст.199 СК України).

Ст.81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладені правові норми, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в сукупності, суд вважає доведеним, що діти постійно проживають разом із матір`ю з 01.02.2023, яка з цього часу набула право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.

Враховуючи встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов`язок обох батьків її утримувати, з метою створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відносно якої сторони мають батьківські зобов`язання, враховуючи їх матеріальний стан, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.02.2023 до досягнення дитиною повноліття, що не позбавляє сторони звернутися до суду в подальшому щодо зміни розміру та способу стягнення аліментів.

Оскільки надані представником позивачки докази свідчать, що донька досягла 18 років та продовжує навчання, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, враховуючи матеріальний стан та обов`язок обох батьків утримувати дитину, яка навчається, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання, у розмірі 600 грн. щомісячно.

Судові витрати у справі відповідно до положень ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

З огляду на викладене, керуючись ст.259-261 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_9 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_10 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 01.02.2023 до моменту досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_9 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_10 , аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в зв`язку з навчанням в Державному біотехнологічному університеті в сумі 600 грн. щомісяця, починаючи стягнення з 01.02.2023 до закінчення навчального закладу, тобто до 30.06.2025.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова