ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Харків

Справа № 645/2548/23

Провадження № 22-ц/818/2047/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, третя особа- виконуюча обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2023 року, ухвалене суддею Алтуховою О.Ю., -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, третя особа- виконуюча обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

В обгрунтування позову зазначає, що 14.03.2023 року наказом № 50 - ОС Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів вона була призначена на посаду провідного фахівця відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про що є запис в трудовій книжці. 19 травня 2023 року наказом № 117 - ОС Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів її звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Своє звільнення вона вважає незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства та грубо порушує її трудові права. 11.05.2023 року нею було подано письмову заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів з 12.05.2023 як внутрішньо переміщеній особі, відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Даний вид відпустки надається працівнику в обов`язковому порядку за заявою працівника і роботодавець не може відмовити працівнику у такому праві. Письмову заяву 11.05.2023 подано виконуючій обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_2 особисто, що може підтвердити в.о. начальника відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_3 , яка була присутня в кабінеті в.о. директора ОСОБА_2 З даною заявою в.о. директора ОСОБА_2 та в.о. начальника відділу роботи з персоналом ОСОБА_3 ознайомились в присутності ОСОБА_1 , заяву завізовано зі змістом резолюції «До наказу», ніяких питань чи заперечень у них не виникало. В.о. директора ОСОБА_2 її запевнила, що наказ про надання їй відпустки буде видано наступного дня, тобто 12.05.2023 у зв`язку з тим, що в.о. начальника відділу роботи з персоналом ОСОБА_3 сьогодні, 11.05.2023, не встигає вчасно підготувати наказ. Копію поданої та завізованої заяви від 11.05.2023 вона для себе не зробила, маючи надію на добропорядність та доброчесність вказаних посадових осіб. Отже, про відсутність її на робочому місці наступного дня 12.05.2023 з поважних причин, а саме у зв`язку з поданням заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщеній особі, в.о. директора ОСОБА_2 та в.о. начальника відділу роботи з персоналом ОСОБА_3 були вчасно проінформовані. Проте, 12.05.2023 провідний фахівець відділу роботи з персоналом ОСОБА_4 телефоном повідомила, що ОСОБА_1 терміново необхідно з`явитися на роботі і обов`язково відпрацювати до 15.05.2023 року, так як станом на 11.05.2023 року вже нараховано та виплачено аванс заробітної плати за травень місяць. Тож вона подала вдруге на офіційну електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 о 9.39 годині ранку заяву про надання відпустки терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі, а також у меседжер «Вайбер» провідного фахівця відділу роботи з персоналом ОСОБА_4 . Про отримання відповідачем вчасно заяви на відпустку та ознайомлення з нею також свідчить лист відповідача від 12.05.2023 вих. №319, направлений на її електронну адресу, в якому відповідач зазначає, що нею 12.05.2023 вх. №296 надіслана на електронну пошту заява про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі (додається), відповідно до п.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», просить пояснити щодо довідки переселенця 504-, доданої до заяви, в якій вказано фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , що є Іллінецьким районом Вінницької області. Також зазначає, що прибування щоденно на роботу та з роботи з Вінницької області є неможливим, що свідчить про те, що ця довідка про переселення не актуальна, а також просить терміново надати пояснення про причини її відсутності на робочому місці 12.05.2023року у її робочий час з 8.00 до 15.00год. Тобто, відповідач просить пояснити причини відсутності на робочому місці при наявності двічі вчасно поданої заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати як внутрішньо переміщеній особі. До листа було додано Акт про відсутність працівника на робочому місці від 12.05.2023 року. На лист відповідача від 12.05. 2023 року, вих. № 319 нею було надано відповідь 15.05.2023 на офіційну електронну пошту з поясненнями, що вирішення питання актуальності довідки ВПО 504- належить до компетенцій уповноваженого органу, а не до компетенції роботодавця. Станом на 12.05.2023 довідка ВПО 504- є актуальною, про що свідчить її відображення в електронній Державній системі Дія, витяг з якої і було надано. Також зазначила, що в Україні оголошений воєнний стан в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, тому, в зв`язку з постійними загрозами її життю та здоров`ю вона є внутрішньо переміщеною особою з Донецької області. Про всі свої пересування в цілях власної безпеки вона не зобов`язана повідомляти роботодавця. Також пояснила причини відсутності, а саме у зв`язку з відпусткою, яку відповідач зобов`язаний надати їй за її заявою. До цього листа також додано втретє заяву про надання відпустки. Але станом на дату подання цього позову до суду відповідь їй надано не було. 19.05.2023 на її електронну пошту відповідач направив наказ від 19.05.2023 № 117-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 ». Відповідно до цього наказу останню звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, тобто за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 24.05.2023 подано запит на публічну інформацію з проханням надати документи, які стали підставою для звільнення, а також надати відповідь на її лист від 12.05.2023. 30.05.2023 за вих. № 362 відповідачем на її електронну пошту направлено лист, яким повідомлено, що її запит стосується надання великого обсягу інформації та потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, тому строк розгляду запиту продовжено відповідно до п. 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». 30.05.2023 нею на електронну пошту відповідача направлено відповідь на лист від 30.05.2023 вих. № 362, в якому вона повторно просила надати повну відповідь на її запит від 24.05.2023 у встановлений законом термін без продовження, тобто 5 робочих днів з моменту його отримання, так як продовження строків розгляду запитів на інформацію, згідно з ч.4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є винятковим і потребує чіткого обґрунтування, якого відповідач не надав, і її запит не стосується надання великого обсягу інформації і не потребує її пошуку серед значної кількості даних, оскільки всі запитувані документи готувались в поточному місяці. Відповіді на момент подачі цього позову до суду вона не отримала.

Таким чином, відповідач з незрозумілих для неї причин ніяким чином не відреагував на заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі. Відмови у наданні даного виду відпустки не висловив. Невихід її на роботу пов`язаний з тим, що відповідно до поданої заяви, з 12.05.2023 вона повинна бути у відпустці без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщена особа. Відповідачу заява надійшла вчасно, 11.05.2023 погоджена в усній формі, а тому такі дії не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Тобто, відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатись лише невихід на роботу без поважних причин. Проте, слід зазначити, що 12, 15, 16, 17, 18 травня 2023 року вона була відсутня на роботі з поважних причин, так як вчасно подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщеній особі, що надається в обов`язковому порядку.

З урахуванням викладеного просить суд:

визнати незаконним та скасувати наказ Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 117-ОС від 19.05.2023 року про звільнення провідного фахівця відділу роботи з персоналом ОСОБА_1 з роботи з 19.05.2023 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП;

поновити її на роботі в Харківській регіональній державній лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на посаді провідного фахівця відділу роботи з персоналом з дати звільнення.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 117-ОС від 19.05.2023 року про звільнення провідного фахівця відділу роботи з персоналом ОСОБА_1 з роботи з 19.05.2023 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Харківській регіональній державній лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на посаді провідного фахівця відділу роботи з персоналом з дати звільнення - з 19 травня 2023 року.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання

Стягнуто з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5000грн.

Стягнуто з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в дохід Держави судовий збір у розмірі 1073,60грн.

В апеляційній скарзі Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не досліджено питання щодо відповідності спірної заяви позивачки про надання відпустки вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а саме зазначена заява не була скріплена електронно-цифровим підписом позивачки.

Також, позивачкою до заяви про відпустку не було надано довідки переселенця з QR-кодом.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача із займаної посади.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 30.06.2022 року № 65-ОС ОСОБА_1 з 01 липня 2022 року було прийнято на посаду менеджера з постачання відділу договірної роботи за сумісництвом.

Наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 01.08.2022 № 65-ОС ОСОБА_1 встановлено з 01 серпня 2022 режим роботи повного робочого часу за сумісництвом.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 19.09.2022 року, наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 20.09.2022 року № 97-ОС ОСОБА_1 переведено на посаду лаборанту відділу організації моніторингових досліджень, реєстрації зразків та оформлення документів, з встановленням режиму роботи повного часу.

На підставі заяви позивача від 10.10.2022 року, наказом Харківської Регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 10.10.2022 № Ю9-ОС ОСОБА_1 було звільнено за згодою сторін.

Наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 11.10.2022 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду лаборанта відділу організації моніторингових досліджень, реєстрації зразків та оформлення документів з 12.10.2023 року.

Наказом № 50-ОС від 14.03.2023 року Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного фахівця відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

19 травня 2023 року наказом № 117 - ОС Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_1 звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

У позовній заяві, як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що на роботу 12, 15, 16, 17, 18 травня 2023 року вона не з`явилася оскільки вчасно подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщеній особі, яка надається в обов`язковому порядку, що свідчить про поважність причин відсутності на роботі, а тому у відповідача не було підстав для її звільнення з підстав п.4) ч.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідач категорично заперечує факт отримання такої заяви.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі №235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, такі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи із зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Отримання пояснень від працівника є обов`язком роботодавця. Для працівника ж надання пояснень є правом, тому він може відмовитися їх надавати без зазначення причин. У такому разі факт відмови має бути належно зафіксований: про відмову надати пояснення складається відповідний акт.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 754/4355/17, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання роботодавцем обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила збройну агресію проти України.

Відповідно до частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначає Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положення статті 12 вказаного Закону передбачено, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану.

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми частини сьомої статті 79, частини п`ятої статті 80 Кодексу законів про працю України та частини п`ятої статті 11, частини другої статті 12 Закону України "Про відпустки" у період дії воєнного стану не застосовуються.

У разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є внутрішньо-переміщеною особою з 17.04.2022 року.

12.05.2023 року ОСОБА_1 на офіційну електронну пошту відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів з 12.05.2023 року, як внутрішньо переміщена особа, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Вказана заява 12.05.2023 була зареєстрована в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, копію якого надав сам відповідач.

Листом № 319 від 12.05.2023 року відповідач в особі в.о. директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_2 підтвердив факт отримання заяви від 12.05.2023 року. При цьому, в даному листі відповідач зажадав від позивачки пояснень щодо довідки переселенця ОСОБА_1 , яку відповідач вважав не актуальною.

Цього ж дня - 12 травня 2023 року через те, що ОСОБА_1 не з`явилася на роботу, за фактом її відсутності на робочому місці з 08.00 до 15.00 виконуючою обов`язки начальника відділу роботи з персоналом - ОСОБА_3 було складено Акт про відсутність працівника на робочому місці. У акті зазначено, що його примірник направлено ОСОБА_1 на електронну адресу.

Аналогічні акти було складено 15.05.2023, 16.05.2023, 17.05.2023, 18.05.2023.

Також, 12.05.2023 та 19.05.2023 року було складено акти про відмову ОСОБА_1 надати пояснення про причини відсутності на робочому місці 12.05.2023 у робочий час з 08-00 до 15-30 годин.

19 травня 2023 року був складений оскаржуваний наказ про звільнення.

Відповідач стверджує, що заява ОСОБА_1 від 12.05.2023 року не містила відомостей про підписання документа електронним цифровим підписом, що свідчить про те, що вказаний документ не підписаний у визначений законом спосіб.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, матеріали справи місять відомості про те, що заява від 12.05.2023 року, яку відповідач вважав не підписаною, була зареєстрована в журналі реєстрації вхідної документації Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та на неї була надана відповідь на електронну адресу позивачки у вигляді листа № 319 від 12.05.2023 року.

Матеріали справи містять докази про листування позивачки з відповідачем, шляхом направлення кореспонденції на електронну пошту, зокрема і позивачки, під час якого у відповідача не виникало сумнівів у ідентифікації позивачки, а такі сумніви з`явилися лише після звернення ОСОБА_1 до суду.

Таким чином, обставини справи свідчать про те, що на момент надходження заяви ОСОБА_1 від 12.05.2023 року про надання відпустки, відповідач не вважав її такою, що не відповідає вимогам закону.

Окрім того, позивачка зазначила, що відповідну заяву про надання відпустки як ВПО 12.05.2023 року вона направила також через месенджер «Viber» провідному фахівцю відділу роботи з персоналом ОСОБА_5 , на підтвердження чого надала у скірншот.

Матеріали справи не містять відповіді відповідача про відмову у наданні позивачці відпустки на підставі вказаного закону.

Посилання відповідача на те, що позивачкою не надано пояснень з приводу довідки переселенця 504-, доданої до заяви, в якій вказано фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , що є Іллінецьким районом Вінницької області - колегією суддів не приймаються.

Згідно п.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (надалі - Порядок) довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до п.2 Порядку заява про взяття на облік та включення до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб інформації про внутрішньо переміщену особу за наявності технічної можливості може подаватися також через Єдиний державний вебпортал електронних послуг (далі - Портал Дія).

Після включення відомостей про особу до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб така особа може сформувати засобами Порталу Дія електронну довідку, яка підтверджує факт внутрішнього переміщення та взяття на облік такої особи відповідно до пункту 6-1 цього Порядку (п.21 Порядку).

Встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо-переміщеною особою з 17.04.2022 року, на підтвердження чого останньою було долучено до заяви про надання відпустки роздруковану із порталу «Дія» електронну довідку переселенця №504- (а.с.13).

При цьому, перевірка валідності відповідних довідок ВПО не входить до повноважень відповідача.

Як вбачається з листа Управління соціального захисту населення Гайсинської РДА Вінницької області від 04 липня 2023 року №06-23/1226 спеціалістами старостинського округу Дашівської громади Гайсинського району ОСОБА_1, 17 квітня 2022 року була видана довідка про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи №504-.

07 червня 2023 року ОСОБА_1 знята з обліку з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 станом на 12 травня 2023 року - 19 травня 2023 року мала статус внутрішньо переміщеної особи, мала право на відпустку терміном на 90 календарних днів на підставі ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», про що повідомила відповідача. За таких обставин, не можна вважати її такою, що була відсутня на роботі в цей період без поважних причин.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення відповідачем позивача з підстав п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому наявні підстави для визнання наказу Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 117-ОС від 19.05.2023 року про звільнення провідного фахівця відділу роботи з персоналом ОСОБА_1 з роботи з 19.05.2023 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП - незаконним та поновлення останньої на роботі.

Що стосується понесених позивачкою витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 1 та пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження витрат позивача на правову допомогу в сумі 5000 грн., а саме:

копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4166;

копію посвідчення адвоката України №4166;

оригінал договору №11062023 про надання правової допомоги, укладений 11 червня 2023 року між адвокатом Козаренко Н.Ю. та ОСОБА_1;

оригінал акту №1 наданих послуг з правової допомоги, складений 14 червня 2023 року між адвокатом Козаренко Н.Ю. та ОСОБА_1 на загальну суму 5 000грн.;

оригінал прибуткового касового ордеру №14062023 від 14 червня 2023 року на суму 5 000грн. (а.с.134-139).

Ця сума є співмірною: із складністю справи та виконаними адвокатом робами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для позивача.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотримання вимог закон.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2023 року.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова