ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 754/11742/21

провадження № 61-4355св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Ігнатченко Н. В., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене нерухоме майно у 2001 році їй подарував батько ОСОБА_3 .

На прохання батька вона надала відповідачці, яка перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, право користуватися житловим будинком. Особисто позивачка ніколи не проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , не вела з нею спільного господарства та не була пов`язана спільним побутом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер, отже з цього часу припинилася і обставина, яка була підставою набуття відповідачкою права користування належним їй житловим будинком. Однак відповідачка продовжує проживати у належному їй житловому будинку разом із сином ОСОБА_4 і невісткою ОСОБА_5 , змінила замки на дверях, на телефонні дзвінки не відповідає та не впускає позивачку до будинку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 протиправно, без її дозволу використовує належний їй житловий будинок, а вона фактично позбавлена доступу до нього та можливості ним користуватися, позивачка просила визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового будинку.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні майном, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_2 з 1995 року постійно проживає, а з 1998 року зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , несе відповідні витрати на його будинку, який є її єдиним житлом.

Суди врахували, що відповідачка вселилася до спірного житла у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника - його дружина. Позивачці про зазначене було відомо і вона не заперечувала стосовно проживання дружини батька у житловому будинку, а тому факт переходу права власності на будинок до позивачки не є безумовною підставою для виселення ОСОБА_2 ..

Водночас установивши, що відповідачка порушує право власності ОСОБА_2 , позбавляючи її можливості користуватися нерухомим майном, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, вважав наявними правові підстави для зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

23 березня 2023 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17,

від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 608/1467/17, від 07 травня 2018 року у справі № 346/891/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 753/11812/17, від 08 травня 2019 року у справі № 601/1114/18, від 22 травня 2019 року у справі № 759/11863/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17 та постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі

№ 6-158цс14 (пункт1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

А також на порушення судами норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що відповідачка фактично позбавила її ( ОСОБА_1 ) права власності на належне їй нерухоме майно. Їх спільне проживання є неможливим, оскільки житлова площа будинку становить всього 25,9 кв. м.; між сторонами склалися неприязні стосунки. Відповідачка є людиною похилого віку, має сина

ОСОБА_4 , який має власний житловий будинок та зобов`язаний піклуватися про непрацездатну матір.

Суди попередніх інстанції допустили порушення балансу інтересів сторін, а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зобов`язавши ОСОБА_2 не чинити заявниці перешкод у користуванні житловим будинком, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, оскільки таких вимог вона не заявляла. Встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Ухваливши оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції, з чим помилково погодився апеляційний суд, спір по суті не вирішив, що призвело до більшого погіршення стосунків між сторонами. Питання яким чином позивачка разом із сім`єю може користуватися своєю власністю, зважаючи на те, що житлова площа спірного будинку становить 25,9 кв. м, а також те, що ОСОБА_2 не допускає її до будинку, не дає можливості провести капітальний ремонт у будинку, який перебуває у аварійному стані, залишилося невирішеним судами.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України; витребувано із Деснянського районного суду міста Києва матеріали справи № 754/11742/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У квітні 2023 року матеріали справи № 754/11742/21 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 .

З 23 грудня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка зареєстрована за зазначеною адресою з 21 листопада 1998 року.

Згідно з договором дарування від 01 березня 2001 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 1 000 кв. м.

Також ОСОБА_1 є співвласницею 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок (літ. А), об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв. м.): 65.6, житловою площею (кв. м.): 25.9, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно із заповітом від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі усе те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Алейнік Л. О., зареєстрований у реєстрі за № 547.

Правове обґрунтування

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Приписами статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі правові висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, суди врахували: законність вселення та тривале проживання відповідачки

(понад 20 років) у спірному житлі як члена сім`ї колишнього власника; відсутність у ОСОБА_2 у власності іншого житла; у разі позбавлення її права користування житлом та виселення, вона стане безхатченком. Водночас позивачка із сім`єю проживає у Федеративній Республіці Німеччина, вона не довела, що має намір повернутися до України та проживати у спірному житловому будинку.

Перевіряючи доводи заявниці про те, що син відповідачки ОСОБА_4 має у власності житловий будинок, у якому вона може проживати, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не довела, що садовий будинок, загальною площею 85,5 кв. м, розташований за адресою: с. Мала Снітинка, Фастівський район, Київська область придатний для проживання, має всі необхідні умови для проживання, та, що в ньому можна проживати не тільки в теплу пору року.

За наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не встановили «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом її виселення без надання іншого житла.

Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанції допустили порушення балансу інтересів сторін, а також статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, щодо застосування норм матеріального права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 жовтня 2019 року

у справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17,

від 10 квітня 2019 року у справі № 608/1467/17, від 07 травня 2018 року у справі

№ 346/891/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 753/11812/17, від 08 травня

2019 року у справі № 601/1114/18, від 22 травня 2019 року у справі

№ 759/11863/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15 та постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, є необґрунтованими.

У зазначених постановах сформульовано висновок про те, що відповідач припинив бути членом сім`ї позивача, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та виселення відповідачки із спірного будинку, оскільки остання була вселена до будинку на законних підставах - як член сім`ї власника, користується ним понад 20 років, вказана квартира є її єдиним житлом, а отже право ОСОБА_2 проживати в ній підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, яку застосували суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішення, дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі

№ 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про виселення відповідача, з огляду на те, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами дотримана пропорційність, оскільки у відповідачів припинилося право користування спірною квартирою у зв`язку із переходом права власності на квартиру до позивача, вони не є його членами сім`ї, крім того зареєстровані за іншою адресою та мають право власності на інше нерухоме майно (частку квартири).

У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 346/891/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для виселення відповідача із спірного житла на підставі частини другої статті 406 ЦК України, оскільки відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язаний та має у власності інший житловий будинок та земельну ділянку.

Оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у згаданих постановах від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 та від 07 травня 2018 року у справі № 346/891/17, а ухвалені за інших фактичних обставин, які не є подібними до обставин справи, що переглядається.

На предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів (обставини, на які посилається сторона позивача) і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Посилання ОСОБА_1 на те, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально

(див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня

2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року

у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі

№ 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі

№ 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі

№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахувавши мету пред`явленого позову, надав належну інтерпретацію позовним вимогам заявниці. Зобов`язавши відповідачку не чинити позивачці перешкод у користування спірним будинком, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , що не є виходом за межі позовних вимог у розумінні процесуального закону.

Доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, оскільки фактично зводяться до незгоди заявниці із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та здійсненою ними оцінкою доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак