Справа №333/2763/23
Провадження №2/333/2347/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді - Варнавської Л.О.,

за участю секретаря судового засідання - Меркулової М.М.,

представника позивача адвоката Тивоненко Д.Р.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2023 року до суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Посилається на те, що на початку липня 2022 року відповідач звернувся до неї з проханням фінансово допомогти йому з внесенням щомісячних платежів по споживчому кредиту. позивачка надсилала відповідачу у визначені проміжки часу на його банківську картку у різному розмірі грошові суми, які відповідач використовував задля внесення щомісячних платежів по споживчому кредиту. Відповідач у свою чергу зобов`язався укласти з позивачкою договір позики та повернути позивачці грошові кошти у повному розмірі. У період з 03.07.22 року по 13.12.2022 року вона здійснила 146 платежі на загальну суму: 82880,00 грн. Вказані 146 платежі на вищевказану суму були перераховані на банківські картки відповідача ( НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ). Опісля останнього платежу 13.12.2022 року, позивачка зателефонувала відповідачу задля того, щоб дізнатися інформацію про те, коли останній зможе зустрітись з нею та підписати договір позики, а також почати повертати позичену ним суму грошей. Відповідач запевняв її, що почне повертати кошти з січня 2023 року, у січні 2023 року зазначив, що зможе почати повертати позичені грошові кошти з лютого 2023 року і за такою тенденцією це продовжувалося станом на дату подання цього позову. Сторони не змогли погодити істотних умов договору позики, відтак, він і не був укладений між ними.

Також зазначила, що між ними ніколи не існувало будь-яких інших договірних зобов`язань, перераховані кошти не є благодійною допомогою, сторони не перебували і не перебувають у шлюбі, у відповідача не було і не має достатніх правових підстав для утримання і не повернення грошей.

У зв`язку з тим, що відповідач не відповідав на дзвінки та смс, позивачка 07.04.2023 року направила за останньою відомою їй адресою перебування відповідача лист-вимогу (вих. № 07/04 від 07.04.2023 року) про повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 82 880,00 грн. Станом на дату складання цього позову відповідач не надав відповіді на вимогу.

Вважає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 82880,00 грн. в період з 03.07.2022 року по 13.12.2022 року, тому просить їх стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати.

Ухвалою суду від 25.05.2023 року провадження по справі відкрито, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав частково, в сумі 12000 грн. Пояснив, що вони з позивачкою перебували близьких стосунках, вона дійсно перераховувала вказані грошові кошти на його банківські картки. Але призначення цих коштів носило різний характер. Так, деякі суми позивачка надсилала для оплати за спорядження для військових, деякі суми були направлені на оплату за бензин, яким заправлявся автомобіль для поїздок позивачки. Дійсно вони домовились про те, що вона позичить йому 12000 грн. і він поверне цю суму. Всі інші гроші не були позикою. Після того, як вони припинили стосунки, позивачка стала вимагати повернути всі кошти.

Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню

Судом встановлено, що восени 2022 року сторони уклали усний договір позики, за яким ОСОБА_2 (позикодавець) передала у власність ОСОБА_1 (позичальникові) грошові кошти на загальну суму 12000 грн., які відповідач зобов`язався повернути. Вказані обставини визнаються та не оспорюються сторонами.

За правилами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивачем 07.04.2023 р. на адресу відповідача було направлено лист-вимогу про повернення суми боргу в сумі 82550 грн., крім того, з часу звернення позивача до суду минув місячний строк, встановлений ст. 1049 ЦК України, тому суд прийшов до висновку, що строк повернення позики настав.

Але в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позову про надання позивачкою позики лише на суму 12000 грн., які визнав відповідач.

Позивачем не доведено, що договір позики був укладений на всю ціну позову 82800 грн.

Так, дійсно, в період з 03.07.22 року по 13.12.2022 року ОСОБА_2 здійснила 146 платежів на банківські картки відповідача № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ) на загальну суму 82880,00 грн. Це підтверджено наданими позивачкою квитанціями та листами АТ «Райфайзен Банк» №81-15-9/5800- БТ від 25.07.2023 р., №81-15-9/5800/1-БТ від 17.08.2023 р., №81-15-9/8417-БТ від 20.10.2023 р. і визнається відповідачем, проте ним заперечується призначення цих платежів як позика. Позивачкою не доведено, що між нею та відповідачем ОСОБА_1 була досягнена домовленість про повернення ОСОБА_1 цих грошових коштів. Судом враховані пояснення відповідача про те, що вказані гроші, за виключенням 12000 грн., ОСОБА_2 перераховувались на його картку для оплати за різні товари та послуги, в тому числі на потреби самої позивачки. Ці доводи не спростовані позивачем належним чином.

Позивачка в позові зазначає дві правових підстави стягнення коштів з відповідача на її користь: невиконання договору позики та безпідставність набутих відповідачем грошових коштів на 82800 грн. Це дві взаємовиключні вимоги та не можуть існувати одночасно.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення набуття учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Позивачка зазначає, що надання нею всіх цих коштів відповідачеві було вчинено на умовах повернення, що по суті є усним договором позики, тобто не можна казати про безпідставне отримання коштів відповідачем. Але відповідач такі домовленості заперечує та зазначає, що ці кошти позивачем були сплачені на інші потреби, в тому числі її, що також свідчить про існування підстав для отримання відповідачем грошей від позивачки.

Суд враховує, що ці кошти переводились протягом декількох місяців, великою кількістю платежів, різними сумами, вони не були перераховані помилково. Будь-яких ознак безпідставно набутого майна відповідачем перерахування грошей на суму 82800 грн. вони не мають.

Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати вимоги ст.1212 ЦК України та стягнути з відповідача на користь позивачки кошти в сумі 82800 грн., як безпідставно набуті, є підстави для стягнення 12000 грн. за договором позики, який був усно укладений між позивачкою та відповідачем.

Як зазначено в частині першій та третій статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позову був сплачений судовий збір на суму 876,06 грн., оскільки позов задоволено на 14,54%, то судовий збір підлягає пропорційному стягненню на суму 127,38 грн.

Частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем наданий договорі про надання професійної правничої допомоги від 04.04.2023 року, укладений між адвокатом Тивоненком Д.Р. та Ісаєвою О.С., перелік та вартість послуг за договором від 06.04.2023 р; Акт №1 надання послуг до Договору №04/04 від 04.04.2023 р. про надання правової допомоги від 10.04.2023 р., сторони остаточно погодили перелік та ціну наданих послуг, яким встановлено, що розмір гонорару за консультацію становить 3000 грн., складання листа-вимоги2000 грн., складання позовної заяви -5000 грн., підготовка заяви до канцелярії суду через Електронний суд 2000 грн., представництво в суді в одне судове засідання 3000 грн., всього на суму 15000 грн.

Суд вважає, що є підстави для стягнення витрат на правничу допомогу за складання позовної заяви 5000 грн. та представництво в суді в одне судове засідання 3000 грн., в іншій частині витрати стягненню не підлягають, оскільки не відносяться до витрат на правничу допомогу.

Суд, з огляду на подані позивачем у справі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, врахувавши фактичні обставини справи, предмет позову, складність справи, доходить висновку про пропорційне стягнення витрат на правничу допомогу, в сумі 1163,20 грн. (8000*14,54%) грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої в АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_3 заборгованість за договором позики в сумі 12000 (дванадцять тисяч) грн., судовий збір в сумі 127 (сто двадцять сім) грн.. 38 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 1163 (одна тисяча сто шістдесят три) грн. 20 коп., в решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня отримання судового рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л.О. Варнавська