ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 червня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11989/20

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/893/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Деснянський ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 квітня 2023 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного рішення 01.05.2023) у справі за заявою ОСОБА_2 про відстрочення виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та у вільному спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та у вільному спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.06.2021 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення способу участі батька у вихованні та у вільному спілкуванні з дитиною (а.с. 85-89 т. 2).

У лютому 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Слєпченко С.А. звернувся до суду першої інстанції з заявою про відстрочення виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова по справі № 750/11989/20 від 18.06.2021 до закінчення дії Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, яким по всій території України запроваджено військовий стан.

В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_3 на початку березня 2022 року під час бойових дій у Чернігівській області виїхали в державу Ізраїль, про що був повідомлений батько дитини ОСОБА_1 . Проте, останній подав документи до виконання судового рішення що наразі виконати неможливо через те, що в Україні йде війна і щодня є загрози ракетних обстрілів, існує загроза життю та здоров`ю дитини.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.04.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочення виконання судового рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочку виконання судового рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, отже особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Також зазначив, що судове рішення у справі було ухвалено 18.06.2021, і один рік після його ухвалення закінчився 17.06.2022, а тому у суду відсутнє процесуальне право на надання відстрочки його виконання та поновлення пропущеного строку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Слєпченко С.А. подав апеляційну скарну, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.04.2023, поновити ОСОБА_2 пропущений процесуальний строк на подання заяви про відстрочення виконання вказаної ухвали суду та відстрочити виконання ухвали суду першої інстанції до дії Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, яким по всій території України запроваджено військовий стан.

В обґрунтування апеляційної скарги заявниця посилається на те, що у березні 2022 року змушена була виїхати до країни Ізраїль, рятуючи дітей від війни. Державний кордон України перетинала офіційно, тобто ОСОБА_2 та її син цілком легально і на законних підставах покинули територію України.

В Ізраїлі мати отримала громадянство цієї країни, син ОСОБА_4 пішов до школи, родина має житло зі всіма зручностями. Батько був повідомлений про виїзд за кордон матері та дитини одразу, як тільки у матері дитини з`явився доступ до Інтернет. Через відповідні месенджери батько, за його власним бажанням, як спілкувався, так і спілкується з сином. Мати в жодному разі не відмовляється виконувати рішення суду, але на разі не може і вважає, що повернення дитини в Україну суперечить на даний час інтересам сина. Боржник не бажає на даний час повертатися в Україну через небезпеку бойових дій.

У скарзі заявниця посилається на те, що батьком дитини було ініційовано процес у суді держави Ізраїль про повернення дитини в Україну. З вказаною заявою він звернувся через Міністерство юстиції України користуючись положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка на сьогоднішній день застосовується у відносинах між Україною. У суді держави Ізраїль ОСОБА_1 було запропоновано оплачувати приїзд до цієї країни з метою побачень з сином, але він всі розумні та раціональні пропозиції відхиляє.

Заявниця посилається, що дитина на даний час не хоче повертатися через війну і хоче до кінця бойових дій залишитися в Ізраїлі.

В обгрунутування пропущеного строку апелянт посилається на військовий стан, а тому судам необхідно застосовувати гнучкий підхід до застосування строків, про що неодноразово наголошував Верховний суд. Крім того, в судовому засіданні було заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Зазначає, що питання про відстрочення виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова у даній справі до закінчення дії Указу Президента України від 24,02.2022 №64/2022 зумовлено поважною причино (війною з рф) будь-яке обмеження його права на доступ до правосуддя в зв`язку з пропуском ним строку звернення за захистом своїх прав не переслідуватиме жодної «легітимної мети» в розумінні статті 6 Конвенції.

За доводами скарги, при ухваленні оскаржуваного рішення суд врахував інтереси стягувача, проте не врахував інтересів дитини, те що дитина вже більше року ходить до школи, завів нових друзів, живе біля моря, його життю і здоров`ю нічого не загрожує. В даному випадку виконання мирової угоди, затвердженої рішенням суду першої інстанції, буде суперечить правам дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Черненок Г.І. просить залишити ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.04.2023 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, та безпідставність апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції зроблені на підставі належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін щодо предмету спору, оцінки усіх доказів у їх сукупності. Вважає, що відсутні підстави для поновлення строку для звернення з вказаною заявою до суду. Посилається, що ухвала Деснянського районного суду м. Чернігова по справі від 18.06.2021 набрала законної сили 18.06.2021, а заява боржника про надання відстрочки виконання рішення датована 23.02.2023, тобто вже з перевищенням одного року з дня ухвалення такої ухвали і тому вважає, що у суду відсутні процесуальні права на постановлення рішення про відстрочку виконання ухвали суду. Вважає, що підстав, поважних для поновлення строку для звернення до суду з даною заявою, немає.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду від Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради та від Деснянського ВДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду з заявою про відстрочення виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.06.2021 представник ОСОБА_2 - адвокат Слєпченко С.А. посилався на те, що у неї склались обставини, що ускладнюють та фактично роблять неможливим виконання рішення суду, а саме те, що по всій території України запроваджено військовий стан, через що заявниця виїхала разом з дітьми до держави Ізраїль, де отримала громадянство та дитина відвідує навчальний заклад, має друзів та спокійно себе почуває.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочку виконання судового рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, отже особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи заяви про відстрочення судового рішення та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Приписами ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.

Відповідно до статті 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Отже, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У випадках невиконання зобов`язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню такі виконавчі документи, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин першої і п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвала про визнання мирової угоди є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню органами виконавчої служби.

Згідно з ч.ч. 1, 3-5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що при вирішенні заяви державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.06.2021 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення способу участі батька у вихованні та у вільному спілкуванні з дитиною (а.с. 85-89 т. 2), та в лютому 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Слєпченко С.А. звернувся до суду першої інстанції з заявою про відстрочення виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова по справі № 750/11989/20 від 18.06.2021 до закінчення дії Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, яким по всій території України запроваджено військовий стан, тобто ухвала суду набрала законної сили та стягувач 21.11.2022 звернувся до Деснянського ВДВС у м. Чернігові Північно - Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) з заявою про примусове виконання ухвали.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Оцінюючи доводи заяви про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися стан боржника, обставини які впливають на не можливість виконання судового рішення, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Отже, відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який триває і на даний час.

Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено розділом ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, відповідно до якого тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України встановлено ряд особливостей, однак такі не передбачають можливості надання відстрочки чи розстрочки виконання судових рішень у зв`язку із введенням в країні воєнного стану.

Тобто, сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для не виконання судового рішення.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

З урахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги про введення в Україні воєнного стану, що є першопричиною неповернення заявниці з дитиною до України та перебування їх в країні Ізраїль, де дитина відвідує навальний заклад, почуває себе спокійно та небажання дитини повернутись в Україну під час військового стану, не є підставою для невиконання судового рішення, в даному випадку ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.06.2021, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення способу участі батька у вихованні та у вільному спілкуванні з дитиною (а.с. 85-89 т. 2).

З огляду на встановлені обставини, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відстрочку виконання судового рішення, за таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 435 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 07.06.2023.

Головуючий Судді: