ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

07 червня 2023 року

м. Харків

справа № 520/4200/19

провадження №№ 22-ц/818/999/23, 22-ц/818/1019/23,

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює безпосередню ліквідацію АТ «ВТБ БАНК»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює безпосередню ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 березня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ВТБ БАНК" Шевченко О.В., в якому просив визнати протиправною відмову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» Шевченка Олександра Володимировича у прийнятті заявленої Позивачем кредиторської вимоги про включення до Реєстру акцептованих вимог кредиторів та зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» Шевченка Олександра Володимировича внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», а саме: включити кредиторські вимоги ОСОБА_1 у розмірі 1767908 (один мільйон сімсот шістдесят сім тисяч дев`ятсот вісім гривень вісімдесят три копійки) гривень, з віднесенням їх до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що спірні правовідносини виникли в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-43 у зв`язку з відмовою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» Шевченко О.В., включити вимоги ОСОБА_1 до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «ВТБ БАНК». Сума коштів, яка залишається невиплаченою позивачу становить 1767908,83грн. На час оприлюднення інформації про рішення Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» від 18 грудня 2018 року № 849-рш, а також рішення дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ БАНК», він перебував за межами України що підтверджується відмітками в закордонному паспорті, та об`єктивно був позбавлений достатнього інформування про новини в Україні, в тому числі в банківському секторі. На територію України він повернувся у тяжкому хворому стані і одразу ж розпочав лікування. Враховуючи вказані обставини, він дізнався про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ БАНК» лише після одужання, але нажаль вже після закінчення строку для заявлення кредиторами своїх вимог. Вважає причини, з яких позивач пропустив строк для надіслання кредиторських вимог, є поважними та об`єктивно незалежними від його волі, тому відповідач має визнати кредиторські вимоги ОСОБА_1 та включити їх до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «ВТБ БАНК».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 року скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року та закрито провадження по справі.

Ухвалою Верховного суду від 02 грудня 2021 року постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 року - залишено без змін.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суд від 29.08.2022 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Лисенка А.О. про направлення справи за встановленою юрисдикцією та направлено справу до Жовтневого районного суду м. Харкова.

Рішенням Жовтневого районного суд м. Харкова від 06 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправною відмову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» у прийнятті заявленої ОСОБА_1 кредиторської вимоги про включення до Реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, яким здійснюється ліквідація Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», а саме: включити кредиторські вимоги ОСОБА_1 у розмірі 1 767 908грн., з віднесенням їх до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 березня 2023 року стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює безпосередню ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 911,74грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 537грн.

В апеляційній скарзі представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює безпосередню ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та у задоволенні заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Крім того, відповідно до пункту 4 листа Міністерства юстиції України «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26 грудня 2008 року № 758-0-2-08-19, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Вказує, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №559/1777/15 та у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2001ц15, у спорах, де учасником є банк, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, щодо виконання зобов`язань перед вкладниками/кредиторами такого банку, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Наголошує, що в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 912/1941/21 від 19 серпня 2022 року суд вказав про те, що принцип «закон спеціальний має перевагу над загальним» застосовується в умовах співіснування суперечливих норм одного ієрархічного рівня. Вказує, що виведення неплатоспроможного АТ «КБ «ВТБ Банк» та задоволення вимог кредиторів та вкладників АТ «ВТБ Банк» здійснюється виключно у порядку та у спосіб визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказує, що вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. Отже, відповідно до норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порушення кредитором установленого законодавством 30-ти денного строку для звернення з вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами виключає наявність правових підстав для їх прийняття уповноваженою особою Фонду за умови дотримання Фондом порядку оповіщення кредиторів про ліквідацію банку. Наголошує, що відомості про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ БАНК» були опубліковані в газеті «Голос України» № 247 (7002) від 22 грудня 2019 року. У даному оголошенні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, крім іншого, повідомив, що вимоги кредиторів приймаються протягом 30 днів з дня опублікування в газеті «Голос України» даного оголошення. Отже, граничний строк подання вимог кредиторів до Уповноваженої особи 21 січня 2019 року. Вказує, що позовна заява не містить доказів звернення позивача з кредиторськими вимогами в межах 30-денного строку, позивач у визначений Законом 30-денний строк із заявою про акцептування кредиторських вимог до АТ «ВТБ Банк» не звертався. Звертає увагу суду, що законодавством не встановлено будь-яких правил та застережень щодо можливості поновлення встановленого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 30-ти денного строку за рішенням суду, цей строк за визначенням, наведеним в Законі, є присічним. Вважає, що відмовляючи у прийняті кредиторських вимог позивача Уповноважена особа діяла на підставі та у межах норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», жодних законодавчо визначених підстав для прийняття кредиторських вимог після завершення встановленого Законом про СГВФО строку, а також поновлення строку звернення з кредиторськими вимогами не існує. При цьому визнаючи протиправною відмову Уповноваженої особи у прийнятті заявленої позивачем кредиторської вимоги суд першої інстанції не зазначив, які конкретно норми і якого Закону при цьому були порушені Уповноваженою особою.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, апелянт вказує, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення не враховано того, що у зв`язку з неплатоспроможністю АТ «ВТБ Банк» у нього відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації. Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є значно завищеним, оскільки справа № 520/4200/19 не є складною з огляду на наявність великої кількості судової практики в ЄДРСР стосовно спорів щодо внесення змін до реєстрів акцептованих вимог кредиторів неплатоспроможних банків, крім того, з аналізу Акту виконаних робіт (наданих послуг) до договору № б/н представником Позивача по суті спору було підготовлено лише 2 документи по суті спору. Вказує, що інші дії, які вчинялись представником Позивача переважно стосувалися участі представника у судових засіданнях і жодним чином не стосувались розгляду справи по суті - клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції -п.11, п.13,п.14, п.16, п.17. Також для участі у всіх судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції достатньо було звернутись лише з одним клопотанням. Вважає, що витрати на правничу допомогу у сумі 32 911 грн. такими, що не відповідає принципам розумності та є штучно завищеним. Крім того витрати на правничу допомогу не можуть бути покладені на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань без посереднього виведення АТ «ВТБ Банк» з ринку. Зазначає, що такої юридичної особи, як Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань без посереднього виведення АТ «ВТБ Банк» не існує. Враховуючи викладене витрати на правничу допомогу мали бути покладені саме на АТ «ВТБ Банк» адреса місцезнаходження: бульвар Тараса Шевченка/вулиця Пушкінська, 8/26, м. Київ, Код ).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника Лисенко А., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що витрати на правничу допомогу є доведеними та обгрунтованими.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником коштів, які були ним передані банку на підставі укладеного Договору, а строк на звернення із заявою щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів останнім було пропущено з поважних причин.

Що стосується ухвалення додаткового рішення щодо розподілу, то суд першої інстанції зазначив, що оскільки позовні вимоги були повністю задоволенні, а витрати позивача на правничу допомогу є реальними та підтвердженими, тому вони підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 21 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та АТ «ВТБ БАНК» було укладено Договір на відкриття картрахунку, відкриття кредитної лінії, оформлення та видачу платіжної картки, відкриття депозитного рахунку та проведення розрахунків № 2610.

Як вбачається з матеріалів справи, з дати укладення вищевказаного Договору позивач регулярно користувався відповідними послугами, а саме: неодноразово поповнював рахунок № НОМЕР_1 та за необхідності знімав готівкові кошти, здійснював інші безготівкові операції.

На підставі рішення Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» від 18 грудня 2018 року №849-рш, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 18 грудня 2018 року №3392.

Згідно з даним рішенням в АТ «ВТБ БАНК» відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації строком на два роки з «19» грудня 2018 року по «18» грудня 2020 року включно, призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «ВТБ БАНК», визначені ст.ст. 37, 38, 47-52, 52і, 53 Закону № 4452-VІ, ОСОБА_2 , в тому числі з підписання всіх договорів пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом № 4452-VІ, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку.

Станом на 15.11.2018 року (початок процедури ліквідації банку) загальна сума коштів на рахунку позивача складала 1 967 908, 83грн., а 01 лютого 2019 року позивач отримав грошові кошти в розмірі 200 000грн. в межах суми гарантування вкладів.

Таким чином сума коштів, яка залишилась невиплаченою позивачу становить 1767908,83грн.

Значені обставини сторонами по справі не заперечуються.

31 січня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача заяву про визнання вимог кредитора та включення його вимог за Договором на відкриття картрахунку, відкриття кредитної лінії, оформлення та видачу платіжної картки, відкриття депозитного рахунку та проведення розрахунків від 21 жовтня 2010 року до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «ВТБ БАНК».

Згідно відповіді Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» від 02 квітня 2019 року №2005/1-2 відповідачем було повідомлено, що оголошення про ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» було опубліковано в газеті «Голос України» № 247 від 22 грудня 2018 року. ОСОБА_1 звернувся із даної заявою 31 січня 2019 року. Оскільки кредиторські вимоги ОСОБА_1 пред`явлені після закінчення 30-деного строку заявленя вимог визначеного ч.5 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому вони можуть бути прийняті Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК».

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 , як на підставу позову посилається на те, що відмова відповідача у включенні кредиторських вимог ОСОБА_1 до Реєстру акцептованих вимог кредиторів є незаконною та протиправною, та такою, що порушує законні права та інтереси його як вкладника АТ «ВТБ БАНК», оскільки строк на звернення до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» із заявою про визнання вимог кредитора та включення його вимог до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «ВТБ БАНК» було пропущено з поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі Закон).

Згідно п.17 ч.1 ст.2 Закону (тут і надалі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин 02 квітня 2019 року) уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до положень ч.1 ст.3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Частино 1 статті 4 Закону передбачено, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснення ліквідації банків.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно ст.27 Закону уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Нарахування відсотків за вкладами припиняється у день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує:

1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;

2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4-6 частини четвертої статті 26 цього Закону;

3) переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, що не виконане;

4) перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду;

5) перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених статтею 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак.

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду.

Фонд також оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України".

Інформація про вкладника в переліку рахунків вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.44 Закону національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку протягом п`яти днів з дня отримання пропозиції Фонду про ліквідацію банку. Національний банк України інформує Фонд про прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку не пізніше дня, наступного за днем прийняття такого рішення.

Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Частинами 1, 2, 5 статті 45 Закону передбачено, що Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури (ч.4 ст.49 Закону).

Аналогічні положення викладені у діючій редакції Закону.

З матеріалів справи вбачається, що на звернення ОСОБА_1 від 31 січня 2019 року про визнання грошових вимог кредитора відповідач листом від 02 квітня 2019 року № 2005/1-2 повідомив, що відомості про ліквідацію банку опубліковано 22 грудня 2018 року і протягом 30 днів з указаної дати він не заявив своїх вимог до банку уповноваженій особі, тому пропустив визначений законодавством строк для подачі кредиторської вимоги (а.с.21).

Відповідно до положень ч.1 ст.49 Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Отже, про свої вимоги до банку кредитор зобов`язаний заявити у межах 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку.

Між тим, про свої вимоги до банку у межах 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку Фоміних І.І. не заявив.

Разом з тим Закон, як в діючій редакції, так і в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, не передбачає заборони щодо поновлення такого строку у разі його пропуску з поважних причин.

Вказане узгоджується з пунктом 3 частини першої статті 48 Закону, згідно з яким Фонд та його уповноважена особа наділені повноваженнями вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі №456/450/16-ц, у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року по справі 757/35927/20.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно легітимну мету та чи є захід з втручання у вказане право пропорційним такій меті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine») від 26 червня 2014 року, заява № 68385/10 і 71378/10, § 53).

Принцип пропорційності полягає у встановленні судом справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на майно, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Необхідність досягнення такого балансу відображена у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу покласти індивідуальний і надмірний тягар (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v. Ukraine») від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 168).

Тому, оцінюючи у кожній конкретній справі пропорційність обмежень прав конкретного суб`єкта на підставі тих обставин і фактів, що безпосередньо досліджені судом, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цього суб`єкта, оскільки обмеження його прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обмеження кредиторів надзвичайно коротким строком на звернення з вимогами про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів без можливості поновлення такого строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними, було би непропорційним, а таке втручання у права кредиторів на мирне володіння їх майном неправомірним.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15-ц (провадження № 14-296цс18) та від 20 червня 2018 року у справі № 553/1642/15-ц (провадження № 14-207цс18).

Встановивши, що ОСОБА_1 є кредитором банку, у визначений законом строк не звернувся до Фонду із заявою про свої вимоги до банку з поважних причин, оскільки під час початку та здійснення процедури ліквідації в АТ «ВТБ Банк» він перебував за кордоном, про зазначені обставини йому нічого відомо не було, а дізнався лише на прикінці січня, після повернення в Україну та проходження призначеного йому курсу лікування, що підтверджуються ксерокопією закордонного паспорту та довідкою Лікувально-діагностичного центру «РАДМИР» від 19 січня 2019 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення вказаного строку, який не є значним, визнання відмови відповідача протиправною, та зобов`язання останнього включення позивача до реєстру Реєстру акцептованих вимог кредиторів Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», а саме: включення кредиторських вимог ОСОБА_1 у розмірі 1 767 908грн., з віднесенням їх до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Доводи відповідача про те, що спеціальний закон встановив присічний строк, протягом якого кредитори можуть подати свої вимоги до банку, а не будь-який інший строк на увагу не заслуговують, оскільки Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачає і заборони щодо поновлення такого строку у разі його пропуску з поважних причин, а Фонд та його уповноважена особа наділені повноваженнями вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

З урахування викладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення, яке ухвалено судом першої інстанції з дотримання вимог закону.

Що стосується апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

В обґрунтування розміру понесених відповідачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи: Договір № б/н про надання правничої (правової) допомоги від 17 січня 2022 року, Акт виконаних робіт (наданих послуг) до договору № б/н про надання правової допомоги від "17" січня 2022 року, копію Товарного чеку № б/н від 13 березня 2023 року на суму 32 911,74 грн.

Згідно п.1.1 предметом зазначеного вище договору є надання клієнту правових консультацій стосовно справи № 520/4200/19, ознайомлення з матеріалами справи № 520/4200/19, представництво інтересів клієнта у справі № 520/4200/19 в Жовтневому районному суді м. Харкова.

Відповідно до п. 4.1 цього договору вартість послуг за наданим договором є договірною та становить 900 (дев`ятсот) доларів США 00 центів, що еквівалентно національній валюті України гривні на дату оплати та не залежить від кількості втраченого адвокатом часу, складених документів, підготовки та участі в судових засіданнях.

Із змісту квитанції вбачається, що 13 березня 2023 року позивачем на виконання п.4.1 умов договору на надання правової допомоги та акту виконаних робіт від 13 березня 2023 року, було сплачено 900 доларів США, що еквівалентно національній валюті України гривні у розмірі 32 911,74грн.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 32 911,74грн в якості витрати понесених позивачем на правову допомогу, розмір яких був обумовлений між позивачем та адвокатським об`єднанням «Донець і Партнери» договором про надання правничої (правової) допомоги від 17 січня 2022 року, відповідає критерію розумності, визначений з урахуванням обставин справи. Підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу апеляційним судом не встановлено.

Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначений відповідачем по справі, а позов підлягає задоволенню, тому саме з нього підлягають стягненню зазначені витрати.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 березня 2023 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 березня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 березня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 червня 2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова