КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Аграрний фонд», третя особа - Міністерство аграрної політика та продовольства України, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В с т а н о в и в :

У квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем з 10 лютого 2020 року. В подальшому 14 липня 2022 року був переведений на посаду головного фахівця відділу фінансово-економічної діяльності та моніторингу ринку.

Наказом №491 від 25 липня 2022 року Міністерства аграрної політики та продовольства України було вирішено ліквідувати Аграрний фонд. Однак вказаний наказ, як регуляторний акт не подавався на його державну реєстрацію до Міністерства юстиції України.

Відповідачем 05 серпня 2022 року було попереджено позивача про заплановане вивільнення у зв`язку з ліквідацією Аграрного фонду.

Наказом від 03 жовтня 2022 року позивача було звільнено з посади 05 жовтня 2022 року за п.1 ст.40 КЗпП України. В цей же день позивач ознайомився з наказом.

Як зазначав позивач, у спірному наказі не зазначена частина статті 40 КЗпП України, підставою звільнення вказано ст.44 КЗпП України, яка не є підставою для звільнення, а регулює питання виплати вихідної допомоги.

Крім того позивач зазначав, що йому не була запропонована інша робота на підприємстві на виконання вимог ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України разом з попередженням про звільнення; після звільнення позивача, відповідач продовжував приймати на роботу до Аграрного фонду інших працівників; на даний час Аграрний фонд не ліквідовано. А тому оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням положень діючого законодавства, для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом.

Враховуючи викладене, позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Аграрний фонд» від 03 жовтня 2022 року №26-к про припинення трудового договору та звільнення з 05 жовтня 2022 року позивача з посади головного фахівця відділу фінансово-економічної діяльності та моніторингу ринку на підставі п. ч.1 ст.40 КЗпП України;

- поновити позивача на посаді головного фахівця відділу фінансово-економічної діяльності та моніторингу ринку Державної установи «Аграрний фонд»;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував наявні у матеріалах справи докази та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Стверджує, що суд не надав належну оцінку його доводам і поясненням. Зазначає, що його звільнення з посади відбулося з порушенням чинного законодавства про працю.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що судом першої інстанції було всебічно та повно досліджено всі матеріали справи, а дане рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Плакущий С.В. взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У відповідності до положень статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 12 лютого 2020 року перебував в трудових відносинах з Аграрним фондом та з 14 липня 2022 року переведений на посаду головного фахівця відділу фінансово-економічної діяльності та моніторингу ринку.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №491 від 25 липня 2022 року вирішено ліквідувати державну спеціалізовану бюджетну установу Аграрний фонд, утворено та затверджено склад ліквідаційної комісії.

Наказом Аграрного фонду №491 від 25 липня 2022 року було вирішено ліквідувати Державну спеціалізовану бюджетну установу «Аграрний фонд» та затверджено склад ліквідаційної комісії.

Як вбачається, до складу ліквідаційної комісії входить 10 осіб, з яких 5 представники Міністерства аграрної політики та продовольства України та 5 осіб з Аграрного фонду, зокрема голова комісії - це Генеральний директор, члени комісії - заступник генерального директора, заступник головного бухгалтера - Понкрашева Н.В., начальник відділу адміністративно-правового забезпечення, головний спеціаліст відділу обліку, контролю, зберігання, страхування та переміщення об`єктів державного цінового регулювання.

В газеті «Голос України» №157 (7907) від 02 серпня 2022 року було розміщено оголошення про можливість заявлення вимог кредиторів у зв`язку з ліквідацією Аграрного фонду протягом двох місяців з дати публікації оголошення.

Наказом Аграрного фонду №22-лк від 05 серпня 2022 року було затверджено план заходів з ліквідації Аграрного фонду.

Як передбачено ч.1 ст.135 ГК України, власник майна має право одноосібно або спільно з іншими власниками на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства.

Пункт 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачає, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, 1) приймають рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності.

Стаття 104 ЦК України визначає, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Стаття 105 ЦК України визначає, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з положеннями статті 110 ЦК України, юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників, суб`єкта управління державної або комунальної власності або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;

Орган (особа), який прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи відповідно до частини першої цієї статті, призначає ліквідаційну комісію (ліквідатора) такої юридичної особи.

Стаття 111 ЦК України визначає що з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.

Позивач не оскаржував наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України №491 від 25 липня 2022 року, із вказаних підстав суд не може взяти до уваги пояснення позивача щодо відсутності реєстрації вказаного наказу Міністерством юстиції України.

Відповідачем 05 серпня 2022 року було попереджено ОСОБА_1 було попереджено про заплановане вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться не раніше ніж за два місяці у зв`язку з ліквідацією Аграрного фонду відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 липня 2022 року №491, наказу Аграрного фонду від 05 серпня 2022 року №22-лк.

Вказану обставину позивач не заперечував.

Уповноважений представник Аграрного фонду 05 серпня 2022 року подав повідомлення до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників Аграрного фонду - передбачалось звільнення 12 осіб.

Наказом №26-к від 03 жовтня 2022 року позивача звільнено 05 жовтня 2022 року з посади головного фахівця відділу фінансово-економічної діяльності та моніторингу ринку Аграрного фонду, п.1 ст.40 КЗпП України.

Підставою наказу зазначено: наказ Аграрного фонду «Про ліквідацію Аграрного фонду» від 05 серпня 2022 року №22-лк, попередження про наступне вивільнення від 05 серпня 2022 року, ст.44 КЗпП України.

Як вбачається, позивач 03 жовтня 2022 року ознайомився з наказом, про що свідчить його підпис.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що при попередженні про наступне вивільнення йому не були запропоновані посади.

Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).

Отже, у разі ліквідації підприємства, установи, організації, є обов`язковим попередження працівників про звільнення не пізніше ніж за два місяці під розписку. А також, в порядку абз.3 п.4 ч.3 ст.50 Закон України «Про зайнятість населення», роботодавець зобов`язаний подати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із ліквідацією не пізніше ніж за два місяці до вивільнення.

В той же час діюче законодавство не покладає на роботодавця обов`язок забезпечити працівника робочим місцем у випадку повної ліквідації підприємства без визначення правонаступників.

Позивач не належить до категорій працівників, яких роботодавець зобов`язаний працевлаштувати.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив пояснення позивача про порушення при його звільненні у зв`язку з тим, що наказом №22-к від 03 жовтня 2022 року з 04 жовтня 2022 року на посаду головного фахівця відділу бухгалтерського та фінансового обліку була прийнята ОСОБА_2 , оскільки позивач не надав суду доказів, що вказана посада відповідає його професії або спеціальності, позивач не володіє спеціальними знаннями, він не є бухгалтером.

Вказані обставини позивачем не були спростовані.

Крім того, суд врахував, що ОСОБА_2 з 06 жовтня 2022 року переведена на посаду заступника головного бухгалтера та ввійшла до складу ліквідаційної комісії, замість вибулої ОСОБА_3 , яка звільнена 05 жовтня 2022 року у зв`язку з переїздом в іншу місцевість.

Водночас суд не може взяти до уваги зазначене позивачем що у спірному наказі не зазначена частина статті 40 КЗпП України, підставою звільнення вказано ст.44 КЗпП України, яка не є підставою для звільнення, а регулює питання виплати вихідної допомоги, оскільки вказане не впливає на законність звільнення позивача.

Крім того, із звітів, поданих Аграрним фондом щодо сум доходу, нарахованого на користь платників податків, вбачається що із листопада 2022 року кількість працюючих за трудовими договорами склала 4 особи, та 1 особа за цивільно-правовим договором. В березні 2023 року у Звіті зазначено про 5 осіб, які працюють за трудовими договорами.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом не встановлено порушень положень КЗпП України при звільненні позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: