Справа № 461/9201/21
Провадження № 2/463/265/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким, визнати інформацію, що стосується її такого змісту: «ОБЕРЕЖНО ШАХРАЇ! Квартира АДРЕСА_1 під судовою забороною», - недостовірною та такою, що порушує та принижує її гідність і честь, а також зобов`язати відповідача впродовж п`яти днів з дня набрання законної сили цим рішенням спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_3 шляхом розміщення у такий самий спосіб (таким самим шрифтом) у який поширювалась недостовірна інформація у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , в якому проживає ОСОБА_3 , а саме шляхом розміщення на вікні першого поверху будинку, де проживає ОСОБА_3 , повідомлення з резолютивної частини рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що після окупації окремих районів Донецької та Луганської областей переїхала з м. Донецька та 27.10.2018 придбала квартиру АДРЕСА_3 . Квартира придбана у законний спосіб, проте службові особи відповідача на вікнах сусідньої квартири на першому поверсі вивісили плакат з написом «ОБЕРЕЖНО ШАХРАЇ! Квартира АДРЕСА_1 під судовою забороною», чим звели на неї наклеп та безпідставно звинуватили у шахрайстві. Така інформація є недостовірною, неправдивою і принижує її честь та гідність, внаслідок чого просить в судовому порядку її спростувати.

Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що у оголошенні відсутня інформація, яка б дозволяла ідентифікувати позивача, внаслідок чого її особисті немайнові права не могли зазнати обмежень. Крім того, будинок АДРЕСА_2 на праві оперативного управління належить Університету і в його приміщеннях розміщується бібліотека. Такі приміщення не належать до житлового фонду, не підлягають приватизації, і продовжують перебувати в управлінні Університету, а з приводу їх незаконного відчуження тривали судові спори і до правоохоронних органів подана відповідна заява про вчинення кримінального правопорушення. Просить в позові відмовити.

Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористалась.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до Галицького районного суду м. Львова 09.11.2021.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 10.11.2021 позовна заява передана за належною підсудністю до Личаківського районного суду м. Львова.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 28.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.03.2023. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просить в позові відмовити.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7-8), позивач є власником квартири АДРЕСА_3 . Квартира набута нею на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2018.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи фотознімку (а.с.9), на вікні першого поверху будинку було розміщено оголошення з текстом такого змісту: «ОБЕРЕЖНО ШАХРАЇ! Квартира № 2 під судовою забороною».

Доказів про розміщення цього оголошення безпосередньо відповідачем матеріали справи не містять. Представник відповідача, в свою чергу, цієї обставини не визнав і одночасно, не заперечив.

Відносно питання приватизації приміщень в будинку АДРЕСА_2 неодноразово тривали судові спори за участі Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького, про що до матеріалів справи долучено копії відповідних судових рішень (а.с.40, 41-42, 43-45, 46-47, 48-50).

Також, з питань приватизації приміщень в будинку АДРЕСА_2 відповідач звертався з відповідною заявою про вчинення злочину до правоохоронних органів (а.с.52-53).

Крім того відомо, що Галицький районний суд м. Львова розглядав справу за позовною заявою Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (справа № 461/1423/21). Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25.07.2023 в задоволенні такого позову відмовлено.

На офіційному веб-сайтів судової влади відсутня інформація про оскарження цього рішення, а згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення суду набрало законної сили 28.08.2023.

З метою захисту своєї честі і гідності та спростування зазначеної вище інформації позивач звернулась до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Крім того, у частині третій статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, Європейський суд з прав людини у справі Lingens v. Austria, (заява № 9815/82, § 46, рішення від 08.07.1986) вказував, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і у справі, яка переглядається, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

На думку суду, у справі яка розглядається позивач не підтвердила належними і допустимими доказами, що поширена інформація є твердженням про факти, а не його оціночними судженнями, оскільки оспорювана інформація не містить жодних фактів, чи відомостей про порушення саме позивачем закону та будь-якого посилання на джерела отримання такої інформації.

Крім того, ніщо не свідчить про те, що в описаній ситуації взагалі є юридичний склад правопорушення, оскільки недоведеним залишився той факт, що поширена інформація стосується безпосередньо позивача.

Так, із змісту опублікованого оголошення незрозуміло, хто саме є шахраєм чи то позивач як покупець квартири, чи то продавець, в якого позивач її придбала, чи то взагалі будь-яка інша особа, яка заволоділа цією квартирою раніше або ж яка намагається її відчужити без згоди на те позивача.

Також, незрозумілим є підстави перебування квартири під забороною для захисту прав відповідача чи то для захисту прав позивача від незаконного відчуження.

В такому випадку, слід вважати, що поширена інформація є власними судженнями автора, оформленими у вигляді писемної мови, яке ґрунтуються на його особистій думці про обставини заволодіння квартирою, а не на твердженнях про факти вчинення позивачем шахрайських дій.

Таким чином, доводи позовної заяви про наявність підстав для визнання інформації недостовірною та такою, що порушує честь та гідність позивача, є необґрунтованими та недоведеними, оскільки автор оголошення діючи у неформальний спосіб зазначив лише власну думку, яка є оціночним судженням, висловленим емоційно із використанням зворотів мови, у тому числі епітетів та гіпербол, які є вираженням його суб`єктивної думки та не можуть бути предметом судового захисту у розумінні положень статті 277 ЦК України.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» (рішення від 31.07.2007) Європейський суд з прав людини вкотре повторив, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 Конвенції, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 428/3780/20-ц, від 24.06.2021 у справі № 552/1030/20, від 22.02.2023 року у справі № 757/62109/18-ц.

Таким чином, позов в цілому слід залишити без задоволення.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 182, 201, 269, 270, 275, 277, 297 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького (м. Львів, вул. Пекарська, 69, ) про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 07.12.2023.

Суддя: Леньо С. І.