Провадження № 22-ц/802/1027/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 ,

представника третьої особи Домальчука Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, визнання майна особистою приватною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_3 , поданою від її імені представником ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що у лютому 2007 року вони познайомилися із відповідачкою ОСОБА_3 .. У подальшому прийняли рішення про спільне проживання сім`єю та з січня 2008 року проживали в орендованих квартирах на АДРЕСА_1 , а згодом на АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7 .

За час проживання однією сім`єю з 01.01.2008 ними спільно набуто таке нерухоме та цінне рухоме майно:

- торгово-офісні приміщення загальною площею 119,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , які утворені з реконструйованих двох квартир і прибудови, номінальним покупцем яких за договорами від 2008 року виступила ОСОБА_3 .. Це квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 ;

- квартира загальною площею 78 кв.м за адресою: АДРЕСА_6 ;

- квартира загальною площею 45 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 , яка оформлена на малолітнього сина;

- автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Датою припинення фактичних шлюбних відносин є 01.09.2020 день, коли ОСОБА_3 одноосібним рішенням унеможливила їх подальше спільне проживання та ведення спільного побуту, позбавила його доступу до квартир АДРЕСА_8 і АДРЕСА_9 та вивезла з них усі його особисті речі.

Усе придбане майно є їх спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони придбані чи внесені грошовими коштами.

Разом із тим, відповідачка ОСОБА_3 без його відома та згоди відчужила своїй родичці відповідачці ОСОБА_4 автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» 2013 року випуску, тобто намагалася приховати це майно від нього (штучно вивести зі статусу об`єктів спільної сумісної власності).

24.02.2023 позивач надіслав засобами поштового зв`язку заяву про збільшення позовних вимог і доповнення підстав (т.3 а.с.88-98), яку мотивує тим, що торгово-офісні приміщення, що на АДРЕСА_3 набуто за його особисті кошти у розмірі 85 000 доларів США, взяті у кредит у банку на підставі договору від 22.01.2008. Також він подавав кредитні заявки та отримав у банку 18.04.2008 27 000 доларів США і 21.04.2008 62 800 доларів США. Придбані квартири, які реконструйовано у торгово-офісні приміщення, було лише формально оформлено на ОСОБА_3 , з якою вони проживали однією сім`єю, мали спільні сімейні плани, а у 2008 році у нього існували зобов`язання перед банками і на тлі фінансової кризи та стрімкого знецінення гривні це створювало певні ризики. Саме він самостійно займався усіма питаннями перетворення квартир у комерційну нерухомість.

Ці торгово-офісні приміщення також були предметами договорів відчуження між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .. 09 вересня 2020 року за договором купівлі-продажу це майно було відчужено на користь ОСОБА_4 , яка в подальшому подарувала це приміщення назад відповідачці ОСОБА_3 ..

Ураховуючи наведене, з урахуванням заяви від 24.02.2023, позивач просив (т.3 а.с.88-91):

1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у період з 01 січня 2008 року по 01 вересня 2020 року;

2) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 наступне майно:

- квартиру загальною площею 78 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ;

- автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

3) визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 торгово-офісні приміщення загальною площею 119,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ;

4) в порядку поділу спільного сумісного майна виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку квартири загальною площею 78 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ;

5) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 293 000 грн в якості компенсації вартості 1/2 частки реалізованого спільного сумісного майна, а саме автомобіля марки «Land Rover Range Rover Evoque» 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ;

6) визнати недійсним договір купівлі-продажу торгово-офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 09 вересня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 5140;

7) витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 торгово-офісні приміщення загальною площею 119,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ;

8) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 23 463, 60 грн та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в період з 06 вересня 2011 року по 01 вересня 2020 року.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 293 000 грн, як компенсацію за реалізований автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 торгово-офісні приміщення /Літер А-1/ площею 119,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 від імені відповідачки ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення в частині задоволення позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_4 та представник третьої особи ОСОБА_8 (кожен зокрема) апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Рішення суду в частині відмови у позові сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанов Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18) вказано, що:

«згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12).

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17).

Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17.

Судом встановлено, що у період з 26 жовтня 1991 року по 06 вересня 2011 року позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 , який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2011 року (справа №2-4891/11). Рішення набрало законної сили 06 вересня 2011 року (т.2 а.с.67).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 саме з 06 вересня 2011 року по 01 вересня 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 мають двох спільних дітей сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.97, 98).

Посилання відповідачки на те, що між ними не існувало взаємин, притаманних саме сім`ї, подружжю відхиляються апеляційним судом, оскільки спростовуються зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами.

Сторони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно відпочивали, народили обох дітей, усвідомлюючи наявність саме подружніх відносин.

Апеляційний суд доходить висновку, що відповідачка ОСОБА_3 заперечує саме подружні відносини з ОСОБА_1 з метою уникнути поділу майна, яке є їх спільною сумісною власністю.

Ураховуючи презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що і квартира АДРЕСА_9 і автомобіль марки «Land Rover Range Rover Evoque» 2013 року випуску є спільним майном сторін, незалежно від реєстрації права власності на нього на ім`я ОСОБА_3 ..

Вирішуючи позов щодо зазначеного майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку і підстави для скасування рішення суду у цій частині відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом поданої відповідачкою заяви про застосування позовної давності відхиляються апеляційним судом.

Тимчасове розірвання стосунків між сторонами у 2017 році та залишення без розгляду поданої ОСОБА_1 позовної заяви щодо цієї ж квартири і автомобіля не можуть бути застосовані у цьому випадку, оскільки після примирення сторін право позивача на користування та володіння цим майном поновилося. Крім того, автомобіль на той час ще належав сторонам, оскільки його було відчужено відповідачкою без погодження із позивачем лише у 2019 році.

Посилання відповідачки на те, що це майно було придбано за її особисті кошти відхиляються апеляційним судом, оскільки доказів про свій майновий стан вона не надала, як і не надала доказів про те, що їй кошти були будь-ким подаровані, чи нею успадковані.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, задовольняючи позов ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь торгово-офісних приміщень площею 119,7 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Спірні торгово-офісні приміщення не перебували у незаконному володінні ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 ніколи не був їх власником.

Так, ОСОБА_3 стала власником двох окремих квартир на підставі договорів купівлі-продажу від 08.02.2008 квартири АДРЕСА_4 та від 22.04.2008 квартири АДРЕСА_5 та у 2008 році отримала погодження на їх реконструкцію з добудовою під офіс (т.1 а.с.142-144, 172, 173-175, 181, 182).

Власність уже на торгово-офісні приміщення загальною площею 119,7 кв.м виникла у ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Луцької міської ради 07.06.2011 на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 02.06.2011 за № 390-6 і право власності зареєстровано 05.07.2011 (т.2 а.с.30).

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жоден із наведених правочинів не визнавався недійсним.

Крім того, реєстрація права власності ОСОБА_3 як на квартири, так і в подальшому на торгово-офісні приміщення відбувалася до 06.09.2011, тобто до набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу ОСОБА_1 із попередньою дружиною ОСОБА_9 , а тому це спірне нерухоме майно не є ні спільною сумісною власністю обох сторін, ні особистою власністю позивача ОСОБА_1 , а є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_3 ..

Ураховуючи наведене, у позові ОСОБА_1 у цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду у цій частині.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, а саме 1/3 частини із оспорених відповідачкою майнових вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір за її подання необхідно стягнути із позивача також у розмірі 1/3 частки сплаченого судового збору за ці вимоги, що становить 6 202, 50 грн (18607,50 : 3).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 понесені позивачем за розгляд справи апеляційним судом витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн та витрати за надіслання поштової кореспонденції на суму 195,60 грн.

Жодних заперечень щодо розміру заявлених до стягнення позивачем витрат відповідачка не заявила.

Ураховуючи, що відповідачкою оспорено рішення суду щодо задоволення чотирьох позовних вимог, по трьох з яких рішення суду залишено без змін, то на користь позивача необхідно стягнути 3/4 розміру заявлених до відшкодування витрат, що становить 15 146,70 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 , подану від її імені представником ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року в оскаржуваній частині щодо задоволення вимог про витребування торгово-офісного приміщення скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування торгово-офісного приміщення відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6 202 (шість тисяч двісті дві) грн 50 коп судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 146 (п`ятнадцять тисяч сто сорок шість) грн 70 коп витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді