№ 201/4716/14-ц
провадження 4-с/201/65/2023
УХВАЛА

06 грудня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна на протиправну бездіяльність приватного виконавця і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Надра» 08 квітня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року позовну заяву задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» загальний борг за кредитним договором від 12 березня 2008 року в сумі 2573713 грн. 23 коп., з яких: по кредиту сума заборгованості 173945.78 доларів США, що еквівалентно 1390588.41 грн., по відсоткам 114436.29 доларів США, що еквівалентно 914689.27 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 15992.79 долари США, що еквівалентно 127830.37 грн. і штрафи за невиконання зобов`язань 17591.04 долар США, що еквівалентно 140605.08 грн., а також стягнуто з цих відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн..

Вказане рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня

2017 року скасовано і в задоволенні позову відмовлено. Постанова апеляційного суду набрала законної сили. По справі видані виконавчі листи.

ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця з заявою про закриття виконавчого провадження через скасування судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист, але приватним виконавцем було відмовлено в цьому через неточність в виконавчих документах і виправлення цього в передбаченому законом порядку. Заявник категорично не погодився з цим і звернувся до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність приватного виконавця, яка виразилася в незаконному не закритті виконавчого провадження, чим порушено її право.

Цей виконавець, на думку заявника, також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив їй її права, вважає вказані і інші дії виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірною бездіяльність цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично визнання відмови в закритті виконавчого провадження протиправною, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Представники заінтересованих осіб ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», ПАТ КБ «Надра», а також ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Фактично заперечувала проти мотивів та обґрунтування скарги, вважаючи факти викладені в скарзі хибними, порушень закону з їх боку не було. Всі дії у виконавчому провадженні щодо виконання рішення і ухвал суду вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження.

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. в судовому засіданні заперечував проти доводів та обґрунтування скарги, вважаючи вимоги безпідставними та не можливими до задоволення, оскільки точно і в передбаченому законом порядку виконувала рішення, ухвали і постанови судів відповідно до їх дат видачі, строків виконання і інш. вимог., заявник написала заяву про закриття провадження і вона ій відповіла, постанови виконавчого провадження винесені правомірно і підстав закривати провадження за тих документів не було. Заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з боку приватного виконавця не було, просила в задоволенні скарги відмовити.

З`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, виконавчого провадження, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, приватних виконавців. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ «Надра» 08 квітня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року позовну заяву задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» загальний борг за кредитним договором від 12 березня 2008 року в сумі 2573713 грн. 23 коп., а також стягнуто з цих відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн.. Вказане рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2017 року скасовано і в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Постанова апеляційного суду набрала законної сили. По справі видані виконавчі листи.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Судом з`ясовано, що дійсно ПАТ КБ «Надра» 08 квітня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року позовну заяву задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» загальний борг за кредитним договором від 12 березня 2008 року в сумі 2573713 грн. 23 коп., а також стягнуто з цих відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн.. Вказане рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2017 року скасовано і в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Постанова апеляційного суду набрала законної сили. По справі видані виконавчі листи.

ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця з заявою про закриття виконавчого провадження через скасування судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист, але приватним виконавцем було відмовлено в цьому через неточність в виконавчих документах і виправлення цього в передбаченому законом порядку. Заявник категорично не погодився з цим і звернувся до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність приватного виконавця, яка виразилася в незаконному не закритті виконавчого провадження, чим порушено її право.

Не може суд прийняти до увагу вказану позицію заявника з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» та інші нормативно-правові акти. Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Судом з`ясовано, що в обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає: вона звернулася до приватного виконавця з заявою про закриття виконавчого провадження через скасування судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист, але приватним виконавцем було відмовлено в цьому через неточність в виконавчих документах: видано не виконавчий лист, а дублікат, цей дублікат видано 08 травня 2023 року, видано дублікат на виконання рішення від 27 грудня 2017 року, а не рішення від 11 червня 2014 року і інш.; сам виконавець не має права виправити вказані описки, якщо це описки, виправити це в передбаченому законом порядку сторони не бажали. Заявник категорично не погодився з цим і звернувся до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність приватного виконавця, яка виразилася в незаконному не закритті виконавчого провадження.

Суд вважає вказане з боку заявника не відповідаючим дійсності з огляду на наступне.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни перебуває виконавче провадження № 71882477 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 201/4716/14-ц, виданого 08 травня 2023 року на виконання рішення суду від 27 грудня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 2573713.23 грн..

При чому саме дублікату виконавчого листа № 201/4716/14-ц і виданого 08 травня 2023 року та на виконання рішення суду від 27 грудня 2017 року. Вказаний дублікат виконавчого листа виданий на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року; ця ухвала набрала законної сили і виконана.

На підставі саме цього дублікату виконавчого листа № 201/4716/14-ц, виданого 08 травня 2023 року приватним виконавцем 24 травня 2023 року відкрите виконавче провадження, про що при проведенні виконавчих дій приватним виконавцем винесено постанову і відкриття виконавчого провадження та вчинено ряд заходів примусового виконання. Вказані постанови не оскаржені і мають законну силу.

02 серпня 2023 року до приватного виконавця надійшла заява ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження на підставі того, що 27 грудня 2017 року скасовано рішення що підлягає виконанню.

04 серпня 2023 року на адресу заявниці направлено відповідь, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 71882477 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 201/4716/14-ц виданого 08 травня 2023 року з виконання рішення саме від 27 грудня 2017 року (а не від 11 червня 2014 року) про стягнення з ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на кори публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість кредитним договором у сумі 2573713.23 грн. - правонаступник ТОВ «Дніпрофінансгруп». Однак в судовому рішенні, що надійшло до приватного виконавця визначено, що скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року, у зв`язку з чим у приватного виконавця були відсутні підстави закінчити виконавче провадження з виконання виконавчого документу, що виданий на виконання рішення 27 грудня 2017 року.

Через вказане, сторони справи чи виконавчого провадження, заявник, мали б скористатися наданими процесуальними правами і звернутися до суду в передбаченому законом прядку з заявою про виправлення описки в рішенні чи ухвалі суду або їх роз`ясненні стосовно дати винесення рішення і зазначенні її у вказаному виконавчому листі (дублікат). Однак вказаного зроблено не було, а сам приватний виконавець згідно закону позбавлений можливості і права вносити будь-які навіть не значні виправлення або уточнення до виконавчого документу, виданого судом.

Крім того, фактично на виконанні перебуває дублікат виконавчого листа виданий в тому числі й на виконання ухвали Жовтневого районного суду від 25 квітня 2023 року, тож фактично рішенням суду, на підставі якого видано виконавчий документ, є ухвала від 25 квітня 2023 року у справі 201/4716/14-ц. Однак станом на поточну дату у приватного виконавця відсутні відомості щодо ймовірного скасування ухвали Жовтневого районного суду мю Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року.

Також, встановлено, що 10 липня 2023 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу у справі № 201/4716/14-ц про відмову у визнанні виконавчого листів такими, що не підлягають виконанню. В мотивувальній частині зазначеної ухвали зазначено : «Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально- правові. Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально- правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

П. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 2 статті 368 ППК України встановлено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

Встановленим Законом України «Про виконавче провадження» порядком було видано виконавчий лист і його не було видано помилково; на час його видання судом існував обов`язок боржника, так як він не був припиненим чи добровільно виконаний боржниками чи іншою особою або наявні інших підстави, а отже це рішення повинно бути виконаним шляхом передбачених Закон України «Про виконавче провадження» дій державного (приватного) виконав, також слід зазначити, що виданий судом виконавчий лист відповідає вимогам виконавчого документу, встановленим Законом України «Про виконавче провадження» і його не було видано помилково, оскільки як зазначено вище частин 2 статті 368 ЦПК України (чинна на час спірних правовідносин) передбачено видачу виконавчого листа стягувачу за його заявою, а тому не можуть бути взяті до уваги посилання заявника, що його виданого помилково чи інше, в зв`язку з тим, щ зазначене спростовується вище наведеним та не ґрунтується на вимогах закону».

З вищезазначеного, можна дійти висновку, що виконавчий документ про стягнення заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 2573713.23 грн. - правонаступник ТОВ «Дніпрофінансгруп» відносно боржника ОСОБА_1 видано саме на виконання рішення від 11 червня 2014 року. В дублікаті виконавчого листа ймовірно помилково вказана інша дата, яка в передбаченому законом порядку не виправлена, а оскільки скасоване рішення суду з іншою датою, то можна зробити висновок, що воно не відноситься до вказаного виконавчого провадження.

В зв`язку в вказаним приватний виконавець і відмовив заявниці у закритті виконавчого провадження та роз`яснив порядок подальших дій в межах своїх повноважень і закону. Отже дії (бездіяльність відсутня) цього приватного виконавця були правомірними.

Положеннями ч. 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, а ні діями приватного виконавця по не винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження, а ні по суті жодних прав ОСОБА_1 не було порушено, оскільки саме на підставі її особистих дій та волевиявлення були вчинені дії приватним виконавцем.

Положеннями частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно статті 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, заявник мав сам цікавитися з розумним інтервалом часу сама цікавитися виконавчим провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного він не зробив.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, докази, які вказували б на порушення виконавцем чинного законодавства та прав заявника чи боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішень суду, з підстав, зазначених у скарзі - суду не надані, а відповідні обставини порушення закону - судом не встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, приватний виконавець Русецька О.О. своїми діями не порушила права заявника, тому її дії стосовно постанови про закриття виконавчого провадження є правомірними.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний і приватний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей приватний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на вимогах скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 , заінтересовані особи ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. в задоволенні скарги на протиправну бездіяльність приватного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 , заінтересовані особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна в задоволенні скарги на протиправну бездіяльність приватного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -