Номер провадження: 22-ц/813/5036/23
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: прокурора Ейсмонт С.О., Ватренко Н.Б. та

представника Фонду Державного майна України Кравченко Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2018 року за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Одеської області Цинєва Віталія Олександровича про звернення стягнення на незареєстроване в установленому порядку майно боржника, заінтересовані особи, боржник ОСОБА_1 , стягувач Державне підприємство «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів», переможець на електронних торгах ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в:

11 жовтня 2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цинєв Віталій Олександрович звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на незареєстроване в установленому порядку майно боржника, заінтересовані особи, боржник ОСОБА_1 , стягувач Державне підприємство «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів», в якому державний виконавець просить вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів (), а саме на магазин «Молоко», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. І. Рабіна, 7а за зведеним виконавчим провадженням №54939348 до складу якого входить ВП №56998912 з виконання судового наказу №522/11834/18 від 06.07.2018 Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів () на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, яка належить до виплати за період з лютого по червень 2018 року в розмірі 16 100,00 грн та ще 28 виконавчих проваджень про стягнення заробітної плати та інших виплат, пов`язаних з трудовими відносинами, загальна сума стягнення складає 2 133 965,58 гривень та 9 584,81 доларів США.

Державний виконавець мотивував своє подання тим, що на примусовому виконанні у відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебуває зведене виконавче провадження №54939348 до складу якого входить ВП №56998912 з виконання судового наказу №522/11834/18 від 06 липня 2018 року Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів () на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, яка належить до виплати за період з лютого по червень 2018 року в розмірі 16 100,00 грн та ще 30 виконавчих проваджень про стягнення заробітної плати та інших виплат, пов`язаних з трудовими відносинами, загальна сума стягнення складає 2 154 778,64 грн та 15 730,47 доларів США.

15 серпня 2018 року державним виконавцем другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56998912, яку надіслано сторонам виконавчого провадження.

22 серпня 2018 року на підставі постанови заступника начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби, дане виконавче провадження передано для подальшого виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

31 серпня 2018 року державним виконавцем відділу винесено постанову про прийняття виконавчого провадження та приєднання до зведеного виконавчого провадження №54939348 про стягнення з державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів () грошових коштів заробітних плат та інших виплат, пов`язаних з трудовими відносинами, на користь громадян

Відповідно до довідки ДФС України в боржника відкриті рахунки в банківських установах, проте відповідно до довідок банківських установ кошти на рахунках відсутні. На рахунки постановою державного виконавця накладено арешт.

В ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження 13 грудня 2017 року на адресу ВПВР надійшла заява в.о. начальника ДП «Чоразморшлях» з повідомленням про те, що для погашення заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівникам у зв`язку з трудовими відносинами, можливо звернути стягнення на майно, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, а саме на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви додано копію технічного паспорту на об`єкт нерухомості від 25 лютого 2000 року, копію довідки Фонду державного майна України з інформацією про те, що зазначене майно перебуває на балансі у боржника та витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. Додатково просить звернутися до суду в порядку ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» для вирішення питання про звернення стягнення.

01 лютого 2018 року на адресу ВПВР надійшла довідка КП «БТІ» ОМР про відсутність реєстрації права власності станом на 31 грудня 2012 року на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17 березня 2018 року державним виконавцем ВПВР винесено постанову про опис та арешт майна боржника №54939348, якою описано та арештовано магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02 травня 2018 року на адресу ВПВР повторно надійшла заява в.о. начальника ДП «Чоразморшлях» з повідомленням про те, що для погашення заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівникам у зв`язку з трудовими відносинами, можливо звернути стягнення на майно, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, а саме на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо боржника відсутні записи про реєстрацію права власності на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за боржником.

Враховуючи те, що магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . перебуває на балансі боржника, але не зареєстрований у встановленому законом порядку, з метою примусового виконання вказаного виконавчого документу та інших виконавчих документів в рамках зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з заробітної плати та інших виплат, що належать працівникам у зв`язку з трудовими відносинами, які входять до складу зведеного виконавчого провадження, державний виконавець змушений звернутися до суду з даним поданням.

Державний виконавець та представник ДП «Чоразморшлях» в судове засідання не з`явилися, надали заяви про проведення судового засідання за їх відсутності.

Відповідно до частини 11 статті 440 ЦПК України суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2018 року подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цинєва В.О. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку задоволено. Суд звернув стягнення на нерухоме майно боржника державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів (), а саме на магазин «Молоко», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця І. Рабіна, 7а за зведеним виконавчим провадженням №54939348 до складу якого входить ВП №56998912 з виконання судового наказу №522/11834/18 від 06 липня 2018 року Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів () на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, яка належить до виплати за період з лютого по червень 2018 року в розмірі 16100,00 гривень та інших виконавчих проваджень в рамках зведеного виконавчого провадження про стягнення заробітної плати та інших виплат, пов`язаних з трудовими відносинами, загальна сума стягнення складає 2 154 778,64 грн та 15 730,47 долара США.

13 лютого 2023 року керівник Приморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, у якій просив поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволення подання старшого державного виконавця, посилаючись на те, що ухвала суду першої інстанції стосується прав та обов`язків Фонду державного майна України та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи не вирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 березня 2021 року поновлений керівнику прокуратури строк на апеляційне оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2018 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника прокуратури на вказану ухвалу суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року залучена до участі у справі переможець електронних торгів ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 , старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Цинєв В.О. та представники Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів» в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток. Заяв про відкладення розгляду справи не надходило.

30 листопада 2023 року від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на апеляційну скаргу, відзиві переможця електронних торгів ОСОБА_2 , відповіді керівника Приморської окружної прокуратури на відзив на апеляційну скаргу, відповіді керівника Приморської окружної прокуратури на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

У частині 3 та 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що, у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Арешт на подільний об`єкт незавершеного будівництва накладається з урахуванням особливостей, визначених абзацами другим п`ятим частини першої цієї статті. У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини 5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Частиною 10 статті 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській знаходиться зведене виконавче провадження №54939348 до складу якого входить ВП №56998912 з виконання судового наказу №522/11834/18 від 06 липня 2018 року Приморського районного суду м. Одеси про стягнення з державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів () на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, яка належить до виплати за період з лютого по червень 2018 року у розмірі 16 100,00 грн та ще 30 виконавчих проваджень про стягнення заробітної плати та інших виплат, пов`язаних з трудовими відносинами, загальна сума стягнення складає 2 154 778,64 грн та 15 730,47 доларів США.

15 серпня 2018 року державним виконавцем другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56998912, яку надіслано сторонам виконавчого провадження.

22 серпня 2018 року на підставі постанови заступника начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби, дане виконавче провадження передано для подальшого виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

31 серпня 2018 року державним виконавцем відділу винесено постанову про прийняття виконавчого провадження та приєднання до зведеного виконавчого провадження №54939348 про стягнення з державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів () грошових коштів заробітних плат та інших виплат, пов`язаних з трудовими відносинами на користь громадян

Відповідно до довідки ДФС України в боржника відкриті рахунки у банківських установах, проте відповідно до довідок банківських установ кошти на рахунках відсутні. На рахунки постановою державного виконавця накладено арешт.

В ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження 13 грудня 2017 року на адресу ВПВР надійшла заява в.о. начальника ДП «Чоразморшлях» з повідомленням про те, що для погашення заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівникам у зв`язку з трудовими відносинами, можливо звернути стягнення на майно, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, а саме на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви додано копію технічного паспорту на об`єкт нерухомості від 25.02.2000, копію довідки Фонду державного майна України з інформацією про те, що зазначене майно перебуває на балансі у боржника та витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. Додатково просить звернутися до суду в порядку ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» для вирішення питання про звернення стягнення.

01 лютого 2018 року на адресу ВПВР надійшла довідка КП «БТІ» ОМР про відсутність реєстрації права власності станом на 31 грудня 2012 рік на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17 березня 2018 року державним виконавцем ВПВР винесено постанову про опис та арешт майна боржника №54939348, якою описано та арештовано магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

02 травня 2018 року на адресу ВПВР повторно надійшла заява в.о. начальника ДП «Чоразморшлях» з повідомленням про те, що для погашення заборгованості з виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівникам у зв`язку з трудовими відносинами, можливо звернути стягнення на майно, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, а саме на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо боржника відсутні записи про реєстрацію права власності на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за боржником.

За таких обставин, суд вважав, що магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстрований у встановленому законом порядку за боржником, проте перебуває на балансі боржника, а значить закріплений за боржником, що дозволяє застосувати положення ч. 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, при розгляді даного подання суд враховував практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ETS N 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявність невиконаного рішення суду про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати на користь громадянина України є недопустимим фактом, з огляду на норми чинного законодавства та практику з Європейського Суду з прав людини, а тому суд має вжити всіх законних заходів для забезпечення належного виконання судового рішення.

Подання державного виконавця ґрунтується на нормах закону та подане з метою примусового виконання виконавчого документу та інших виконавчих документів в рамках зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості із заробітної плати та інших виплат, що належать працівникам у зв`язку з трудовими відносинами, які входять до складу зведеного виконавчого провадження, а тому є всі підстави для задоволення подання державного виконавця.

Посилання керівника Приморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконної та необґрунтованої, оскільки судом не враховано, що не могло бути відчужено майно магазина «Молоко», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що перебувало на балансі боржника Державного підприємства Чорноморське-Азовського виробничо-експлуатаційного управління морських шляхів у зв`язку тим, що підприємство перебувало у переліку об`єктів права державної власності, що не підлягає приватизації, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно положень статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Встановлено, що 08 січня 2019 року відбулись електронні торги з реалізації арештованого майна магазина «Молоко», що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. І. Рабіна, 7а, що перебувало на балансі боржника Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» за 7 200 000,00 грн, переможцем електронних торгів визнано ОСОБА_2 , яка 19 травня 2019 року у встановленому законом порядку зареєстровала право власності на вказане майно, що підтверджується наявними у справі копією акту проведення електронних торгів від 10 квітня 2019 року (т. 2, а.с. 124) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 травня 2019 року (т. 2, а.с. 125).

Станом на час реалізації вказаного майна органом управління Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» було Міністерство інфраструктури України, яке було обізнано про звернення стягнення на магазин «Молоко», що підтверджується наявною у справі копією відповіді Міністерства інфраструктури України від 19 червня 2019 року (т. 2. а.с. 214, 215).

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 09 вересня 2020 року №1106-р Державне підприємство «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» було передано в управління Фонду державного майна України у зв`язку з прийняттям рішення про його приватизацію.

Під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів, акцій (часток) господарських товариств ( стаття 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна»).

Однак, керівник прокуратури не надав суду доказів того, що нерухоме майно магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечує ведення виробничої діяльності цього підприємства та відноситься до єдиного майнового комплексу підприємства.

Таким чином, у даному випадку не доведено належним чином, що реалізація спірного майна на примусове виконання судового рішення порушує права та законні інтереси Фонду Державного майна України та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в поданні приватного виконавця, документи, додані до подання, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог державного виконавця щодо звернення стягнення на незареєстроване в установленому законом порядку майно боржника, забезпечення збалансованості інтересів сторін виконавчого провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пересвідчився в тому, що у даному випадку втручання у право боржника на повагу до його володіння має бути здійснено судом згідно із законом і має бути пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснюється в інтересах дотримання прав та свобод стягувача, рішення на користь якого не знаходить свого виконання протягом значного періоду часу, що порушує права стягувача на майно. Отже, при проведенні виконавчих дій старший державний виконавець Цинєв Віталій Олександрович діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення подання старшого державного виконавця Цинєва В.О. про звернення стягнення на майно юридичної особи.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні подання старшого державного виконавця Цинєва В.О. про звернення стягнення на майно юридичної особи немає.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України залишити без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 11 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда