Справа № 638/5526/21
Провадження № 2/638/653/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю секретаря судового засідання- Орос О.В., - Шевцової А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд припинити право спільної сумісної власності шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по частині за кожним в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 47,8 кв.м. (далі квартира).

Позов мотивовано тим, що з 23 листопада 2007 року по 28 жовтня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжя придбало вказану вище квартиру.

14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 820/2/03-8/030, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В., реєстраційний номер 420, відповідно до умов якого позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на придбання квартири надано грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 11,75 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення до 10 лютого 2033 року (далі кредитний договір).

Приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. посвідчено заяву ОСОБА_2 від14 лютого 2008 року, відповідно до якої остання надала чоловіку ОСОБА_1 згоду на купівлю квартири АДРЕСА_2 , яка придбається ними на спільні кошти в період шлюбу, для чого надає згоду на отримання кредиту в АКБ «Укрсоцбанк», з подальшим укладенням та підписанням іпотечного договору, та підтвердила, що правочини укладаються в інтересах сім`ї.

Також 14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 , а останній прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 555 5000,00 грн., що є еквівалентом 110 000,00 доларів США (далі договір купівлі-продажу).

В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 820/3/03-8/036 від 14 лютого 2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 (далі іпотечний договір).

Таким чином, борг за кредитним договором виник в інтересах сім`ї, зобов`язання за яким були виконані позивачем достроково.

Квартира є спільною сумісною власністю подружжя, зважаючи на що підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках - по частині кожному.

15 липня 2021 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, в якому просила суд провести розподіл квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на частини квартири, за позивачем на частину. Зазначила, що квартира придбана за кредитні кошти. З метою дострокового погашення кредиту подружжям було укладено з батьком відповідача ОСОБА_4 договір позики грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США, з визначенням розміру відсотків за користування грошовими коштами 1,2 проценти на місяць. Відповідно до погодженого порядку погашення заборгованості, термін повернення грошових коштів сторонами визначений за першою вимогою позикодавця. У разі прострочення повернення боргу сплаті підлягає пеня в розмірі 1 відсоток від суми заборгованості за кожний день прострочення. На підтвердження зобов`язань ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видано розписку, складену у простій письмовій формі.

Незважаючи на те, що подружжям було укладено договір позики в інтересах сім`ї на погашення кредитного договору, ОСОБА_1 належним чином не виконував обов`язки щодо утримання сім`ї та погашення боргу за розпискою, у зв`язку з чим ОСОБА_2 вимушена була сплатити борг за розпискою з урахуванням індексу інфляції за рахунок власних особистих коштів.

ОСОБА_1 протягом останніх 6 років постійно перебував за кордоном, коштів на матеріальне забезпечення сім`ї не надавав, відповідач самостійно утримувала дитину, сплачувала комунальні платежі.

Невиконання відповідачем обов`язків щодо утримання сім`ї є правовою підставою для відступлення судом від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири.

05 серпня 2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що викладені у відзиві на позов доводи не відповідають фактичним обставинам у справі. Позивач працював за кордоном, сім`ю утримував шляхом здійснення грошових переводів, після розірвання шлюбу сплачував аліменти. Боргові зобов`язання за кредитним договором та договором позики виконував належним чином. Відповідачем не доведені належними та допустимими доказами викладені у відзиві на позов доводи. Відповідач не мала самостійного заробітку, оскільки ніколи не працювала.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Сторони були обізнані про дату, час та місце розгляду справи, правом на подання до суду відзиву та відповіді на відзив скористалися.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, зважаючи на наступне.

Згідно п. 3 ст. 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

На необхідності забезпечення розгляду справи протягом розумного строку зазначено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Вирішуючи питання щодо розгляду справи по суті, суд приймає до уваги те, що межі перенесення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Враховуючи необхідність забезпечення розумних строків розгляду справи, ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду з 14 квітня 2021року, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відкладення судового засідання, зважаючи на що розглядає справу по суті за відсутності учасників справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

З 23 листопада 2007 року по 28 жовтня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. посвідчено заяву ОСОБА_2 від 14 лютого 2008 року, відповідно до якої остання надала чоловіку ОСОБА_1 згоду на купівлю квартири, яка придбається ними на спільні кошти в період шлюбу, для чого надає згоду на отримання кредиту в АКБ «Укрсоцбанк», з подальшим укладенням та підписанням іпотечного договору, та підтвердила, що правочини укладаються в інтересах сім`ї.

14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 820/2/03-8/030, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В., реєстраційний номер 420, відповідно до умов якого позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на придбання квартири надано грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 11,75 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення до 10 лютого 2033 року.

Також 14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 , а останній прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 555 5000,00 грн., що є еквівалентом 110 000,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 820/3/03-8/036 від 14 лютого 2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру.

25 грудня 2015 року з метою дострокового погашення подружжям боргу за кредитним договором сторонами укладено з ОСОБА_4 договір позики грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США, з визначенням розміру відсотків за користування грошовими коштами 1,2 проценти на місяць. Відповідно до погодженого порядку погашення заборгованості термін повернення грошових коштів сторонами визначений за першою вимогою позикодавця.

25 травня 2022 року ОСОБА_4 на виконання відповідачем боргових зобов`язань за розпискою надав письмову розписку, в якій зазначив, що отримав від ОСОБА_2 грошову суму в рахунок погашення основного боргу в розмірі 10 000,00 доларів США, 175490,00 грн. в рахунок погашення відсотків та 168 900,00 грн. в рахунок сплати індексу інфляції.

Відповідачем не було надано до суду оригінали зазначених розписок.

Відповідно до листа правонаступника АКБСР «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк» від 09 березня 2021 року № 20199-23.1 кредитний договір № 820/2/03-8/030 від 14 лютого 2008 року погашено.

Згідно із відповіддю № 260933 від 06 жовтня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Вирішуючи спір, судом встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі , а тому є їх спільною сумісною власністю.

Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю однієї зі сторін спору підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу або відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З досліджених матеріалів справи суд дійшов висновку, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки на її придбання, що не заперечувалося самими сторонами, були витрачені боргові грошові кошти, отримані ними у зв`язку з укладення в інтересах сім`ї кредитного договору та позичені подружжям у батька відповідача за договором позики, на підтвердження якого складено в простій письмовій формі розписку. Тобто, джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року витребувано у Головного Управління ДПС у Харківській області інформацію про доходи ОСОБА_2 за період з 01 січня 2019 року по дату надання витребуваної інформації.

27 вересня 2021 року на виконання ухвали Головним Управлінням ДПС у Харківській області надано відповідь, відповідно до якої відомості про доходи ОСОБА_2 за період з 01 липня 2021 року в центральній базі даних ДРФО ДПС України відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не довела того факту, що позичені у свого батька за розпискою грошові кошти, які фактично витрачені подружжям на часткове погашення кредитного договору, вона повернули батьку за рахунок коштів, які належали їй особисто.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що відповідачем не було надано до суду оригінал розписки. Копія розписки не є належним доказом сплати відповідачем боргу за цією розпискою, оскільки саме наявність оригіналу боргової розписки у боржника з зазначенням на ній про повернення боргових сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання виконане.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з урахуванням того, що квартира, яка є предметом спору, набута подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована відповідачем, не надано належних та допустимих доказів, які б слугували підставою для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 3 с.70 СК України.

Доводи відповідача щодо самостійного утримання спільної дитини та сплати комунальних платежів також не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Крім того, дані доводи спростовуються наданими позивачем до суду дублікатами банківських квитанцій, з яких вбачається регулярна сплата позивачем комунальних платежів за спірну квартиру, аліментів на утримання дитини, грошових коштів на навчання дитини та на подарунки на свята.

Відповідачем не доведено, що розмір аліментів, які одержувала дитина, був недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування.

Проживання дитини з відповідачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення ст.70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Стосовно доводів відповідача щодо отримання нею споживчого кредиту на утримання дитини, сплату комунальних витрат тощо, то вони також не доведені належним чином.

З копії наданого до суду договору про надання споживчого кредиту вбачається, що відповідачем отримано грошові кошти для придбання мобільного телефону.

Матеріали справи не містять даних щодо отримання споживчих кредитів в інтересах сім`ї.

При розгляді справи судом також не встановлено, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї тощо.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачем не доведено.

Виходячи із вищевикладеного, частка відповідача в спірній квартирі, яка може бути йому виділена, та на яку можливо визнати за ним право власності відповідно буде становити - 1/2.

В порушення вимог ст. 12 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, із сторони відповідача до суду не було надано переконливих доказів, які б надавали можливість в судовому порядку відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 3/4 частини спірної квартири.

Керуючись ст. 60, 61, 70,71 СК України, ст. 355, 368, 392 ЦК України, ст. 4-5, 12, 76-83, 263-265 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності шляхом визнання за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) права власності по частині за кожним в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 47,8 кв.м.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Орос