Справа № 509/4693/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.

при секретарі - Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023 р. до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою звернулися позивачі, в якій вказали, що всі мешкають у квартирі АДРЕСА_1 .

Ця квартира була надана родині ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Одеським коньячним заводом десь у середині - наприкінці 80-х років минулого століття, як робітникам цього заводу.

Оскільки за даними Регіонального відділення Фонду державного майна по Одеській області вказаний будинок є власністю держави і органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України, то позивачі звернулися до Міністерства із заявою щодо отримання ними у власність цієї квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Від відповідача, замість прийняття будь якого рішення щодо приватизації житла, отримали нічого не значущі відписки, а тому були змушені звернутися до суду за захистом своїх та дітей прав, свобод та інтересів, які не були визнані державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

За таких обставин позивачі просили суд визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла у якому проживають позивачі та ненадання вичерпної відповіді з питання приватизації - протиправною; визнати за позивачами право власності на квартиру АДРЕСА_2 за вказаною вище адресою та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 2340,00 гривень, витрати на правничу допомогу в сумі 37000, 00 гривень.

Представники Міністерства аграрної політики та продовольства України з позовною заявою не погодилися і подали до суду відзив та додаткові пояснення, у задоволенні позову просили відмовити, з тих мотивів, що Міністерство аграрної політики та продовольства України не є органом, який має здійснити приватизацію спірного житла.

Позивачі та їхній представник до суду не з`явилися, до суду надійшла заява представника позивачів про розгляд справи за їхньої відсутності, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином.

З огляду на вказане суд вважає за можливе розглянути справи без участі сторін на підставі наданих учасниками справи доказів та міркувань.

Дослідивши надані учасниками справи докази суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню у повному обсязі в зв`язку з наступним:

Судом встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_3 є власністю держави, він знаходиться на зберіганні у Приватному акціонерному товаристві «Одеський коньячний завод» (надалі ПрАТ «ОКЗ») відповідно до договору зберігання укладеного за згодою відповідача між цим товариством та Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Одеській області (надалі РВ ФДМУ), а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України (надалі Мінагрополітики).

Зазначене не заперечується Мінагрополітики та підтверджено: листами №10-05-05-04076 від 16.08.2017р. , №13-06-02362 від 21.05.2018р. та 10-06-02359 від 04.06.2019 р. РВ ФДМУ; листами ПрАТ «ОКЗ» №246 від 27.07.2017р. та №286 від 11.10.2017р.; Договором зберігання укладеного за згодою Мінагрополітики 21.12.2015 р. РВ ФДМ України в Одеській області та ПрАТ «ОКЗ», а також актом приймання-передачі від 21.12.2015р.

Крім того, Мінагрополітики надало свою згоду на продовження РВ ФДМУ дії укладеного з ПрАТ «ОКЗ» договору оренди строком на 10 років, що підтверджено листами РВ ФДМ №10.10.05609 від 21.11.2018р.; листом ПрАТ «ОКЗ» №38-б від 11.11.2015р. та згодою Мінагрополітики України №37-27-4-15/8428 від 29.05.2015р.

За приписами ст. 137 ГК України власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади, які утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики.

Згідно пунктів 62 та 63 Положення «Про Міністерство аграрної політики та продовольства України», яке затверджено Постановою кабінету міністрів України №1119 від 25.11.2015р., Мінагрополітики здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, а також здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, суд доходить до висновку, що Міністерство аграрної політики та продовольства України є тим самим суб`єктом влади, яке наділене правами щодо прийняття рішення про приватизацію або у відмові у приватизації житла.

З технічного паспорту будинку АДРЕСА_2 , виготовленого ПП « Южно-регіональний землевпорядний центр», Акту дійсного користування приміщеннями №32/09-16 від 26.09.16 та Акту №28 «Обстеження житлово-побутових депутатом» від 04.09.2017р. вбачається, що родина ОСОБА_5 займає та користується квартирою під АДРЕСА_2 , яка складається з приміщень літ. «а5» - підвал 7-1 підвал 3,7 кв.м., літ. «а6» - прибудова 7-2 коридор 3,7 кв.м., 7- 3 кухня 11,2 кв.м., 7-4 санвузол 3,4 кв.м., з літ. «А» - житловий будинок 7-5 коридор 7,4 кв.м., 7-6 житлова 9,0 кв.м., 7-7 житлова 10,4 кв.м., 7-8 житлова 16,8 кв.м., загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м., господарських будівель і споруд літ. «Д1» - навіс, літ. «Е1» - гараж. № 2,3,4 - споруди, що становить 1263/10000 частини всього будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст.ст. 328, 345 ЦК України однією з підстав набуття фізичною особою права власності на майно є приватизація державного майна у порядку, встановленому законом.

Порядок приватизації, тобто набуття права власності на державне майно, встановлений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якого кожна особа має право на отримання у власність займане ним жиле приміщення з господарськими будівлями та спорудами.

Згідно ст. 1 цього Закону під приватизацією державного житлового фонду розуміється відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

З метою набуття права власності на житло в порядку приватизації, позивачі декілька разів зверталися до відповідача, як до органу приватизації із заявами про приватизацію займаного ними державного житла, що підтверджено заявою про приватизацію від 30.09.2017р.; заявою адвоката №213 від 14.12.2017р. та повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення.

Посадові особи Мінагрполітики, замість прийняття рішення щодо приватизації житла, надали відповідь через 4 місяці і лише після нагадування, тобто з порушенням строків, передбачених законодавством, яке регулює правові відношення щодо звернень громадян. Вказане підтверджено листом адвоката №213 від 01.03.2018р. та листом Мінагрополітики №37-27-15/10530 від 02.04.2018р.

Надана відповідь є неконкретною та не містить відомостей за яких посадові особи відмовились прийняти рішення щодо приватизації або відмови у приватизації житла, а також вона не містить роз`яснень хто конкретно повинен прийняти таке рішення та у якому порядку воно має відбутися приватизація за умови, що ніхто крім Мінагрополітики не має права розпоряджатися цим майном.

Отримавши від Міністерства аграрної політики відповідь за №37-27-15/10530 від 02.04.2018р. позивачі звернулися до ПрАТ «ОКЗ», Великодолинської селищної Ради, РВ ФДМ України в Одеській області та Овідіопольської районної Ради Одеської області з метою з`ясування хто з цих органів влади та юридичних осіб буде виступати в якості органу приватизації та приймати рішення про надання у власність займане ними житло в порядку приватизації.

ПрАТ «ОКЗ» відповіло, що товариству нерухоме майно передано лише для зберігання і воно не наділене правами, щодо розпорядження цим майном; Великодолинська селищна Рада Овідіопольського району Одеської області повідомила, що вона не є органом приватизації, оскільки ніяких будинків по вул. Транспортної на балансі сільради не перебуває, Овідіопольська районна Рада Одеської області надіслала листа Н-23 від 21.11.2018р. у якому відповіла, що вона не має підстав приймати рішення про приватизацію оскільки це майно не являється у власністю районної Ради.

Працівники Мінагрополітики достовірно знаючи, що керівники цього Міністерства повинні вирішувати питання щодо приватизації, на направили відповідь «Щодо приватизації житла» №37-27-15/19130 від 31.07.2018 р., яким рекомендувало всі питання з приватизації вирішувати з ПрАТ «ОКЗ» на зберіганні якого знаходиться житло. Аналогічна відповідь була направлена і позивачам.

Таким чином, замість прийняття рішення з приватизації працівники Мінагрополітики свідомо ввели позивачів у оману відносно суб`єкта, який повинний вирішувати питання приватизації та змусили її докладати додаткових та зайвих зусиль, щодо вирішення цього питання , що, в решті решт, спонукало її звернутися до суду з позовною заявою .

Статтею 3 Конституції України наголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке передбачене і гарантоване ст. 34 Конституції України відрегульоване Законами України "Про звернення громадян", "Про інформацію", "Про доступ до публічної інформації" якими визначені принципи інформаційних відносин, а саме: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Відповідно до Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення, які відповідно до статті 20 цього Закону розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. При цьому рішення про відмову в розгляді звернення доводиться до відома громадянина в письмовій формі з викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Посадові особи Мінагрпополітики рішення про приватизацію або відмову у приватизації не прийняли, відповіді надані з пропуском термінів на їх надання без викладення мотивів не прийняття будь якого рішення з питання приватизації, а також без роз`яснення порядку оскарження їх дій або бездіяльності.

Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту особистого майнового права чи інтересу є визнання незаконним бездіяльність органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб протиправними, а також визнання права.

Отже, суд доходить до висновку, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачці вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний нею спосіб захисту своїх прав відповідає законодавству.

Відповідач наголосив, що орендне підприємство «Одеський коньячний завод» включене до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», а тому, згідно ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», квартира на яку претендують позивачі не може бути відчужена і що відносно неї не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд не погоджується з цією думкою відповідача, оскільки відповідно до п.9 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», обмеження щодо заборони відчуження не поширюються на рішення органів управління господарських товариств, Фонду державного майна України або уповноважених органів управління про передачу об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного капітального будівництва у комунальну власність та на відчуження житла шляхом приватизації.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Оскільки квартира у якої мешкають позивачі підлягає приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», то вона може бути відчужена.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» є спеціальним Законом, яким врегульовані відносини між державою та громадянами, щодо безоплатного отримання житла у власність, він ніяких обмежень щодо приватизації житла, пов`язаних з орендою державного майна не містить, а органи приватизації не мають права відмовляти у приватизації житла мешканцям квартир та будинків.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взятии в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції необхідно звернути увагу на те, що особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, чого судом першої інстанцій під час розгляду справи зроблено не було.

Як зауважив ЄСПЛ в рішенні «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.03.2011 року в п.п. 40-42, 44 згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ч.1-2 ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 цього Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 8 цього Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи та не що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи, будинок АДРЕСА_3 є власністю держави, а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України. Отже, відповідач, як суб`єкт, якому належить право управління вказаним будинком уповноважений від імені держави вирішувати питання щодо вказаного будинку, в тому числі щодо з приватизації вказаного майна та будь-яких процедурних питань, з цим пов`язаних. За обставинами даної справи позивачі неодноразово намагалися скористатися наданим їм законом право на приватизацію майна, в якому вони проживають, в тому числі зверталися до Мінагрополітики з заявами щодо приватизації майна, однак жодного разу не отримали вичерпної відповіді або роз`яснення як саме чином вони можуть реалізувати свої права. Тобто, позивачі вже впродовж тривалого часу знаходяться у невизначеному статусі щодо вказаного майна, що недопустимо в демократичному суспільстві.

Позивачами заявлені вимоги щодо відшкодування судового збору разом із комісійним збором банку у загальному розмірі 2340,00 гривень, які підтверджені оригіналами доданих до позову квитанціями.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 просив стягнути на його користь витрати пов`язані з наданням йому правової допомоги в розмірі 37000,00 гривен.

За приписами ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору та надання правничої допомоги підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог. Так як позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то суд вважає за можливе задовольнити цю вимогу позивача у повному обсягу в сумі 37000,00 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України (код ) щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла у якому проживають позивачі та ненадання їм вичерпної відповіді з питання приватизації - протиправною.

Визнати за кожним із позивачів: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) в порядку приватизації право власності по 1/4 частини квартири, яка позначена у технічному паспорті під №7 та яка складається з приміщень: літ. «а5» - підвал 7-1 підвал 3,7 кв.м., літ. «а6» - прибудова 7-2 коридор 3,7 кв.м., 7- 3 кухня 11,2 кв.м., 7-4 санвузол 3,4 кв.м.; з літ. «А» - житловий будинок 7-5 коридор 7,4 кв.м., 7-6 житлова 9,0 кв.м., 7-7 житлова 10,4 кв.м., 7-8 житлова 16,8 кв.м., загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м., з господарських будівель і споруд літ. «Д1» - навіс, літ. «Е1» - гараж та № 2,3,4 - споруди, що становить 1263/10000 частини жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в загальній сумі 2340,00 гривень та судові витрати за надання правової допомоги в сумі 37000,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя: Кочко В.К.