ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 128/1878/20

провадження № 61-2477св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року у складі судді Карпінської Ю. Ф. та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Копаничук С. Г., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та відзивів на позовну заяву

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Райффайзен Лізинг Аваль», яке змінило назву на ТОВ «Райффайзен Лізинг», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року стягнено солідарно з поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договорами фінансового лізингу № LC1779-02/08, № LC1780-02/08 у розмірі 277 885,01 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 778,85 грн.

26 травня 2014 року державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Пічкур Ю. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 206/5333/12, виданого щодо боржника ОСОБА_1 на підставі вищезгаданого судового рішення.

В ході виконавчого провадження стало відомо, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 16 березня 2016 року ОСОБА_1 відчужила на користьОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :02:004:0052, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, ОСОБА_1 не направила отримані від продажу нерухомого майна грошові кошти на погашення кредитної заборгованості за рішенням суду.

У зв`язку з неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов`язків, порушенням прав та інтересів стягувача внаслідок відчуження боржником майна поза межами процедури виконавчого провадження, позивач відкликав виконавчий лист № 206/5333/12 та пред`явив його на примусове виконання приватному виконавцю виконавчого округу Вінницької області Турському О. В., який 20 листопада 2019 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо боржника ОСОБА_1 .

Згідно з актом приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2014 року були обізнані про існування вищевказаного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року, яким стягнено з них кредитну заборгованість.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 відчужила належне їй на праві приватної власності нерухоме майно з метою ухилення від виконання своїх боргових зобов`язань, ТОВ «Райффайзен Лізинг» просило суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 16 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрований в реєстрі за № 859;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. від 20 березня 2016 року індексний номер 28831688 про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 , номер запису 13776650;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :02:004:0052, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 16 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрований в реєстрі за № 861;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. від 20 березня 2016 року індексний номер 28831688 про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , номер запису 13776624.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно не є предметом зобов`язальних чи іпотечних правовідносин, що виникли між ТОВ «Райффайзен Лізинг» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

За змістом позовної заяви та доданого до неї виконавчого листа, який не має жодної відмітки про виконання, сума боргу, яка рахується (або рахувалась) за боржниками, становить 277 885,01 грн.

При цьому, позивач вважає, що має право визнати недійсними обидва договори купівлі-продажу, після чого для покриття заборгованості звернути стягнення як на житловий будинок, так і на земельну ділянку.

Однак відповідно до висновків про оцінку нерухомого майна станом на 22 жовтня 2020 року вартість будинку складає 2 507 339 грн, а земельної ділянки - 494 520 грн, що значно перевищує стягнену судом суму кредитної заборгованості.

Вважає, що у цьому випадку має місце зловживання правом, оскільки позивач, завідомо знаючи про велику вартість нерухомого майна, до якого не має жодного відношення, хоче задовольнити свої вимоги незаконно і непропорційно до реальної заборгованості.

Крім того, зазначаючи правовою підставою позову статтю 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач не врахував, що лише продаж майна, обіг якого був обмежений у зв`язку з накладенням арешту (про що продавцю було відомо), порушує публічний порядок.

Тобто має бути доведено наявність заборони на відчуження та обізнаність продавця про її існування, тоді як у цій справі позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу відчужуване ОСОБА_1 нерухоме майно перебувало під арештом.

Зокрема, у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 26 травня 2014 року ВП № НОМЕР_1 не зазначено про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 .

На підтвердження відсутності жодних заборон щодо спірного майна також свідчать витяги з Державних реєстрів, сформовані на запит нотаріуса під час посвідчення оспорюваних правочинів.

Вважає, що ОСОБА_1 не могла бути обізнана про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 грудня 2012 року у справі № 206/5333/2012, оскільки вона не брала участі у розгляді цієї справи та не отримувала ні вказане рішення, ні жодних документів від державного виконавця.

Отже відсутній факт порушення публічного порядку зі сторони ОСОБА_1 .

Щодо стосується її самої, то до моменту укладення спірних договорів вона взагалі не була знайома із ОСОБА_1 .

Вказує, що акт приватного виконавця від 29 листопада 2019 року, у якому зазначається, що: «…в процесі спілкування ОСОБА_3 розповів, що він та ОСОБА_1 з 2014 року обізнані про дане судове рішення та примусове стягнення з них коштів на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», і що будинок та земельну ділянку він продав, знаючи про відповідне судове рішення та виконавче провадження…», є недопустимим та неналежним доказом, оскільки цей акт складений в інтересах і на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», у цьому документі відсутні підписи боржників.

Крім того, придбане нею нерухоме майно є спільною сумісною власність подружжя, тому рішення суду за наслідками вирішення цього спору впливатиме на права та законні інтереси її чоловіка ОСОБА_4 , який у разі задоволення позову буде позбавлений 1/2 частки у спірному майні вартістю 1 500 929,50 грн.

У письмових поясненнях (відзиві) на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що у 2014 році вона виставила на продаж на онлайн-сервісі « ДомРіа » та «OLX» свою особисту приватну власність, а саме своє дошлюбне майно - житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2016 році за вказаним оголошенням звернулася ОСОБА_2 , з якою вона не була знайома.

Після огляду житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 вирішила придбати це майно. Договори купівлі-продажу посвідчила приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., яка перед укладенням правочинів перевірила усі державні реєстри щодо наявності заборон на відчуження нерухомості.

Вказувала, що їй взагалі не було відомо про пред`явлення до неї та її колишнього чоловіка позову про стягнення кредитної заборгованості та існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у цивільній справі № 206/5333/2012, про яке вона вперше дізналася з матеріалів цієї справи.

Крім того, про існування виконавчого провадження, про яке зазначає ТОВ «Райффайзен Лізинг» у позовній заяві, вона дізналася у листопаді-грудні 2019 року, так як приватний виконавець Турський О. В. наклав арешт на її банківський рахунок.

Рішення суду та постанову державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Пічкур Ю. О. від 26 травня 2014 року про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала.

До наданого позивачем акта приватного виконавця від 29 листопада 2019 року відноситься критично, оскільки вона ніколи не зустрічалася з виконавцем ОСОБА_6 та не надавала йому будь-яких пояснень.

Вважає вказаний акт сфальсифікованим, складеним в інтересах позивача за відсутності будь-яких доказів та свідків, у цьому документі немає підписів боржників, а відтак, цей акт не можна брати до уваги.

У письмових поясненнях (відзиві) на позовну заяву третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що він не має ніякого відношення до акта приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року, так як жодних актів він ніколи не складав та не підписував, зазначені у цьому документі відомості є неправдивими.

Вважає, що вказаний акт не потрібно брати до уваги як доказ, так як він складений без його участі та участі свідків, тому є недійсним.

Зазначав, що йому не було відомо ані про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у цивільній справі № 206/5333/2012, ані про наявність виконавчого провадження.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_2 , подане представником ОСОБА_7 , та залучено до участі у цій справі ОСОБА_4 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

У письмових поясненнях (відзиві) на позовну заяву третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що з 1986 року він перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, а отже, спірне майно було придбане його дружиною за спільні кошти сім`ї і є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказував, що у 2015 році його дружина випадково натрапила в мережі Інтернет на оголошення про продаж житлового будинку та земельної ділянки у смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області.

Житловий будинок був у занедбаному стані, однак вони все ж таки вирішили його оглянути, після чого домовилися із продавцем ОСОБА_8 про купівлю цього майна.

16 березня 2016 року вони зустрілися із продавцем у приміщенні офісу приватного нотаріуса Скутельник І. А. Після повної перевірки об`єктів нерухомості, нотаріус сказала, що майно не знаходиться під жодними обтяженнями, його можливо оформляти.

Ознайомившись з договорами купівлі-продажу, його дружина підписала їх та розрахувалася з ОСОБА_1 за придбане майно.

При вчиненні вказаних правочинів також був присутній чоловік продавця - ОСОБА_9 . Будь-якої інформації, про яку йдеться в позовній заяві, тобто існування невиконаних рішень суду і боргу перед ТОВ «Райффайзен Лізинг», ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_9 , не повідомляли.

Протягом 5-ти років він з дружиною вклали значну суму коштів на ремонт, будівництво і поліпшення придбаного житлового будинку.

Зазначав, що ні в нього, ні в його дружини, немає жодних зобов`язань перед ТОВ «Райффайзен Лізинг».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову ТОВ «Райффайзен Лізинг» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були обізнані про існування рішення суду про стягнення заборгованості та про наявність відкритого щодо них виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення;

- на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу у Державному реєстрі обтяжень були відсутні записи про накладення арешту на нерухоме майно боржників;

- відповідачі та треті особи у цій справі не є близькими родичами та не були знайомі до укладення оспорюваних правочинів;

- факт передання коштів за придбане майно підтверджений приватним нотаріусом Скутельник І. А.;

- між відкриттям виконавчого провадження та укладенням договорів купівлі-продажу пройшов значний проміжок часу;

- стороною позивача не доведено недобросовісності дій ОСОБА_1 як боржника при відчуженні спірного майна та зловживання нею правами стосовно кредитора;

- указані обставини не свідчать про те, що оспорювані правочини є фраудаторними.

Позбавлення ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, права власності на житловий будинок та земельну ділянку, придбаних нею на підставі оплатних правочинів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд також зазначив, що на підтвердження факту обізнаності боржників ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року, яким з них стягнено кредитну заборгованість, ТОВ «Райффайзен Лізинг» посилалося на акт приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року.

Однак у порушення вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), у вказаному акті, який підписаний лише самим приватним виконавцем Турським О. В. та представником стягувача ОСОБА_10 , відсутні підписи боржників та інших осіб або відмітки про їх відмову від проставлення своїх підписів.

Крім того, будучи допитаним як свідок, приватний виконавець Турський О. В. пояснив, що акт складався іншою особою на підставі його слів.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний акт не відповідає визначеним законодавством вимогам щодо його змісту, оскільки встановлені цим документом факти та події, записані приватним виконавцем нібито зі слів боржника ОСОБА_3 , не підтверджені підписом останнього, а отже, такий доказ є неналежним та недопустимим.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Райффайзен Лізинг» залишено без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Райффайзен Лізинг» обґрунтовувало свої вимоги тим, що відповідачі уклали договори купівлі-продажу у період існування для одного з них зобов`язання із погашення кредитної заборгованості, а відтак, оспорювані правочини є фраудаторними, оскільки мали на меті такий наслідок, як ухилення від виконання зобов`язань, тому можуть бути визнані недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та зловживання правом.

На підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про існування судового рішення та наявності відкритого щодо неї виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення позивач посилався на акт приватного виконавця Турського О. В.

Разом із тим, указаний акт не може бути прийнятий до уваги, оскільки він є недопустимим та неналежним доказом обставин, заявлених ТОВ «Райффайзен Лізинг», з огляду на те, що цей документ не відповідає встановленим Інструкцією № 512/5 вимогам щодо його змісту, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

При цьому, матеріали справи не містять інших належних і допустимих доказів на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про існування судового рішення та наявності відкритого стосовно неї виконавчого провадження.

На момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які обмеження щодо розпорядження спірним житловим будинком та земельною ділянкою, а також заборона на їх відчуження.

Об`єкти нерухомого майна за оспорюваними правочинами відчужено за реальну ринкову вартість, що підтверджується звітами про оцінку майна. За умовами договорів розрахунки між сторонами проведені повністю до їх підписання.

Вказані обставини підтверджують реальність правовідносин, що виникли між сторонами оспорюваних договорів купівлі-продажу, на виконання яких ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 нерухоме майно, що виключає можливість визнання таких правочинів фіктивними.

Матеріали справи не містять інформації відносно того, що відповідачі під час вчинення оспорюваних договорів були пов`язані між собою будь-якими іншими зобов`язаннями або угодами, аніж тими, що передбачені оспорюваними позивачем договорами.

Колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що дії ОСОБА_1 щодо укладання оспорюваних договорів свідчать про її недобросовісність як боржника та зловживання правами стосовно кредитора.

Під час судового розгляду не встановлено, що укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу, відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами з направленням дій сторін договорів на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ «Райффайзен Лізинг».

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , будучи обізнаною про наявність боргу перед позивачем, була зобов`язана самостійно цікавитися про наявність виконавчого провадження є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту отримання названим боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, а також її обізнаності щодо наявності відкритого виконавчого провадження, що, у свою чергу, виключає усвідомлене невиконання рішення суду та наявність в діях боржника умислу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог у частині визнання акта приватного виконавця таким, що не відповідає вимогам Інструкції № 512/5, не заслуговують на увагу, оскільки при розгляді справи судом була надана правова оцінка цьому доказу з дотриманням вимог чинного законодавства України, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

20 лютого 2023 року ТОВ «Райффайзен Лізинг» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2023 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 та у постановах Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17, від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/59768/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20.

Касаційна скарга ТОВ «Райффайзен Лізинг» мотивована тим, що суди безпідставно визнали акт приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року неналежним та недопустимим доказом, оскільки цей документ, у якому містяться пояснення ОСОБА_3 щодо обізнаності боржників про наявність кредитної заборгованості за рішенням суду, був предметом дослідження у справі № 206/5333/12 за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог у частині визнання акта приватного виконавця таким, що не відповідає вимогам Інструкції № 512/5, оскільки цей акт не оскаржувався боржниками в порядку, передбаченомурозділом VII ЦПК України, а отже, є дійсним.

Чинним законодавством не встановлено обов`язку, зокрема, стягувача доводити до відома боржників факт наявності судового рішення про стягнення з них заборгованості.

Тому висновки суду першої інстанції про те, що на час вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_1 не було відомо про пред`явлення до неї позову про стягнення кредитної заборгованості та наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, а отже, відсутні підстави вважати, що остання, відчужуючи спірне майно, діяла умисно, є помилковими, оскільки, як встановлено судами у справі № 206/5333/12, ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за договором поруки, що свідчить про наявність у неї боргових зобов`язань перед ТОВ «Райффайзен Лізинг».

Правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Відчуження ОСОБА_1 спірного майна після відкриття провадження у справі № 206/5333/12 про стягнення з неї кредитної заборгованості свідчить про зловживання названим боржником правом власності з метою приховування майна, за рахунок якого можливо було б виконати в майбутньому рішення суду про стягнення такого боргу, тому оспорювані договори купівлі-продажу є фраудаторними та такими, що порушують публічний порядок.

ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву 12 листопада 2020 року, тобто з пропуском встановлено судом в ухвалі про відкриття провадження у цій справі від 12 серпня 2020 року п`ятнадцятиденного строку.

Крім того, як на підтвердження необізнаності ОСОБА_1 про існування судового рішення про стягнення з неї кредитної заборгованості, суд першої інстанції послався на докази, подані представником ОСОБА_2 - адвокатом Оверковським К. В., а саме на повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», які зберігалися у справі № 206/5333/12.

Разом із тим, ОСОБА_2 не була учасником справи № 206/5333/12, а отже, в силу положень статті 43 ЦПК України не мала права ознайомлюватися з її матеріалами, робити з них витяги та копії. Відтак, надані адвокатом Оверковським К. В. вищевказані документи є недопустимими доказами.

Крім того, строк дії укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Оверковським К. В. договору про надання правової допомоги закінчився 11 листопада 2022 року, а тому після цієї дати названий адвокат не мав повноважень представляти інтереси відповідача ОСОБА_2 .

Аргументи інших учасників справи

У травні 2023 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_7 , подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Вінницького районного суду Вінницької області.

19 квітня 2023 року справа № 128/1878/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у справі № 206/5333/12 стягнено солідарно з поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договорами фінансового лізингу № LC1779-02/08, № LC1780-02/08 у розмірі 277 885,01 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 778,85 грн (том 1, а. с. 14-15).

05 лютого 2014 року на виконання зазначеного рішення стягувачу видано виконавчі листи № 206/5333/12, за якими боржниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (том 1 а. с. 16).

26 травня 2014 року державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Пічкур Ю. О. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 206/5333/12, у якому боржником значиться ОСОБА_1 , та № 43423171 з примусового виконання виконавчого листа № 206/5333/12, у якому боржником є ОСОБА_3 . Арешт на майно боржників державним виконавцем не накладався (том 1 а. с. 17, 18).

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 березня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 859, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 216 000 грн (том 1 а. с. 6-8).

Згідно з пунктом 3.3 указаного договору, на його укладення продавець отримала згоду чоловіка ОСОБА_3 , викладену у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. 16 березня 2016 року за реєстровим № 858 (том 3 а. с. 2-4, 28).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 березня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 861, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :02:004:0052, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 63 403 грн (том 1 а. с. 9-13).

Заявою від 16 березня 2016 року ОСОБА_4 надав свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 , на умовах та за ціною на її розсуд, вищевказаної земельної ділянки (том 2 а. с. 31).

За умовами вказаних договорів купівлі-продажу розрахунки між сторонами проведені повністю до їх підписання.

Вищезгадані об`єкти нерухомого майна відчужено за оспорюваними правочинами за реальну ринкову вартість, про що свідчать звіти про оцінку майна від 05 лютого 2016 року № 160205-010 та від 07 лютого 2016 року № VS-3316 (том 2 а. с. 12, том 3 а. с. 6).

Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна індексні номери: 55288194, 55288357, 55288320 від 16 березня 2016 року, підтверджується, що вищезгадані житловий будинок та земельна ділянка не перебувають під іпотекою, арештом і забороною відчуження (том 2 а. с. 28, том 3 а. с. 9-25).

Згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 16 березня 2016 року № 49184841 житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , не перебувають у податковій заставі (том 2 а. с. 29, том 3 а. с. 26).

Постановою головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського В. І. від 14 листопада 2019 року № НОМЕР_1 виконавчий лист №206/5333/12, у якому боржником значилася ОСОБА_1 , повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (том 1 а. с. 19).

20 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 206/5333/12, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 05 лютого 2014 року щодо боржника ОСОБА_1 (том 1 а. с. 20).

З акта приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року слідує, що приватним виконавцем, за участі представника стягувача, під час виїзду за місцезнаходженням боржників у справі № 206/5333/12 за адресою: село Стреків Деражнянського району Хмельницької області встановлено фактичне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю, ведення ними спільного домашнього господарства. ОСОБА_3 на запитання про причини невиконання судового рішення з 2014 року повідомив про відсутність для цього фінансової можливості. Також вказав, що про рішення суду та примусове стягнення з нього та ОСОБА_1 грошових коштів на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» їм відомо з 2014 року, однак боржники вважають, що у них відсутні будь-які зобов`язання перед названим товариством. Указаний акт підписаний приватним виконавцем та представником стягувача ОСОБА_10 (том 1 а. с. 21).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 та 09 липня 2020 року, підтверджується, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. Відомості про заборону відчуження цього нерухомого майна відсутні (том 1 а. с. 22-24).

Згідно зі звітами про оцінку майна від 21 жовтня 2020 року № ZVL-201021-03 та від 22 жовтня 2020 року № LV-201022-03 вартість спірної земельної ділянки становить 494 520 грн, а житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - 2 507 339 грн (том 1 а. с. 128-131).

Судами також встановлено, що відповідачі та треті особи у цій справі не є близькими родичами та не були знайомі до укладення оспорюваних правочинів.

Судові повістки про розгляд цивільної справи № 206/5333/12 за позовом ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - Закрите акціонерне товариство «Ремонтно-будівельне управління № 5», про стягнення кредитної заборгованості, відповідачі не отримували, що підтверджується поверненими до суду першої інстанції повідомленнями про вручення поштових відправлень з відмітками служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 2 а. с. 93-109).

Матеріали справи не містять та стороною позивача не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обізнаності відповідачів як про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у справі № 206/5333/12 про солідарне стягнення з них на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» кредитної заборгованості, так і про наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення, зокрема щодо отримання боржниками копії постанови державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Пічкур Ю. О. про відкриття виконавчого провадження.

Відхиляючи наданий стороною позивача на підтвердження факту обізнаності боржників ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року акт приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року, суди мотивували свій висновок тим, що вказаний акт не відповідає визначеним законодавством вимогам щодо його змісту, оскільки встановлені цим документом факти та події, записані приватним виконавцем нібито зі слів боржника ОСОБА_3 , не підтверджені підписом останнього, а отже, такий доказ є неналежним та недопустимим. Крім того, будучи допитаним як свідок, приватний виконавець Турський О. В. пояснив, що акт складався іншою особою на підставі його слів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Райффайзен Лізинг» обґрунтовувало свої вимоги тим, що відповідачі уклали договори купівлі-продажу у період існування для одного з них зобов`язання із погашення кредитної заборгованості, а відтак, оспорювані правочини є фраудаторними, оскільки мали на меті такий наслідок, як ухилення від виконання зобов`язань, тому можуть бути визнані недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства та зловживання правом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511св19).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не були належним чином повідомлені судом першої інстанції про розгляд справи № 206/5333/12 і не знали про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року про солідарне стягнення з них на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» кредитної заборгованості та про наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення, і що станом на час відчуження були відсутні обмеження щодо розпорядження належними ОСОБА_1 житловим будинком та земельною ділянкою, які є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу, а відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_1 про невиконання позичальником боргових зобов`язань перед кредитором, та, відповідно, існування протиправного умислу в її діях при укладенні цих договорів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оспорювані правочини не мають ознак фраудаторних договорів, тобто таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору.

При цьому суди правильно виходили з того, що сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення, враховуючи, що боржник ОСОБА_1 не отримувала копію постанови про відкриття виконавчого провадження і державний виконавець не накладав арешт на належне їй майно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 та у постановах Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17, від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/59768/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19) вказано, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Однак на відміну від цієї справи за обставинами справи № 369/11268/16 відповідач відчужив належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку своїм синам на підставі договорів дарування, тобто безоплатних правочинів, причому він був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення з нього боргу, яке набрало законної сили, а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання цього рішення.

У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17 вказано, що укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

Однак у справі № 922/2878/17 оспорювані договори купівлі-продажу були укладені між двома пов`язаними юридичними особами, які мають спільного засновника (власника), причому в той самий день, коли постановою апеляційного суду було залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення з боржника (продавця) заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17 (провадження № 61-10105св19) зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України. Забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20 (провадження № 61-7390св22) зазначено, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Однак за обставинами справ № 404/6619/17 і № 372/437/20 оспорювані договори купівлі-продажу укладено під час наявності заборони здійснювати відповідачем відчуження, зокрема, спірного майна, тоді як у цій справі продані ОСОБА_1 житловий будинок та земельна ділянка не перебували під іпотекою, арештом та/або забороною відчуження.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Однак за обставинами справи № 754/5841/17 позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, укладеного між близькими родичами, а в подальшому збільшила позовні вимоги та просила застосувати як спосіб цивільного захисту процедуру реституції, а саме - повернення майна первісному власнику з огляду на те, що під час розгляду вказаної справи обдарований відчужив спірну частку квартири іншій особі на підставі договору купівлі-продажу.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 зазначено, що боржник, який відчужує майно за значно заниженою ціною (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми вартості частки в майні товариства діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Однак за обставинами справи № 908/794/19 оспорюваний договір купівлі-продажу укладено протягом строку, в межах якого позивачу мало бути виділено частку майна у зв`язку з його виходом зі складу учасників товариства, причому нерухоме майно було відчужене за ціною, яка є набагато нижчою за ринкову ціну аналогічного майна (за ціною 3 000 000 грн при ринковій вартості цієї нерухомості в 28 369 535 грн), тоді як у цій справі судами встановлено, що ОСОБА_1 продала спірне майно за реальною ринковою вартістю.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/59768/19 (провадження № 61-14669св20) вказано, що частиною третьою статті 228 ЦК України передбачено можливість визнання недійсним правочину, який порушує публічний порядок, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Однак на відміну від цієї справи у справі № 757/59768/19 судами встановлено, що договір купівлі-продажу є таким, що порушує публічний порядок, оскільки умисно укладений відповідачем всупереч рішенню Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року, за яким право власності на спірний автомобіль було визнано за особою, яка не є стороною цього договору, і що, вчиняючи оспорюваний правочин продавець діяла недобросовісно, зловживаючи правом та з метою ухилення від виконання боржником його зобов`язань. Тому саме з наведених підстав оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля було визнано недійсним.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, яка переглядається, позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорювані правочини є фраудаторними, тобто вчинені виключно на шкоду йому як кредитору. Отже, фактичні обставини наведених заявником у касаційній скарзі справ та цієї справи є відмінними.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і їх висновки не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

З урахуванням викладеного Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди безпідставно визнали акт приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року неналежним та недопустимим доказом, оскільки цей документ був предметом дослідження у справі № 206/5333/12 за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно з пунктом 8 розділу І Інструкції № 512/5акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові виконавця, підстава для складання акта, особи, які були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт. У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції. У кінці акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються). Акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка «від підпису відмовився» проставляється напроти прізвища особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта. До акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Розглядаючи справу по суті, суди попередніх інстанцій дослідили акт приватного виконавця Турського О. В. від 29 листопада 2019 року і встановили, що у порушення вимог Інструкції № 512/5, у вказаному акті, який підписаний лише самим приватним виконавцем Турським О. В. та представником стягувача ОСОБА_10 , відсутні підписи боржників та інших осіб або відмітки про їх відмову від проставлення своїх підписів. Крім того, будучи допитаним як свідок, приватний виконавець Турський О. В. пояснив, що акт складався іншою особою на підставі його слів.

За наведених обставин суди дійшли висновку, що вказаний акт не відповідає визначеним законодавством вимогам щодо його змісту, оскільки встановлені цим документом факти та події, записані приватним виконавцем нібито зі слів боржника ОСОБА_3 , не підтверджені підписом останнього, а отже, такий доказ є неналежним та недопустимим.

Разом із тим, в ухвалі Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2021 року у справі № 206/5333/12, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього суду від 30 жовтня 2012 року, наведено лише зміст вищевказаного акта приватного виконавця і суд не давав оцінку цьому доказу на предмет його належності та допустимості. Крім того, згадана ухвала не є тим судовим рішенням, яким встановлюються преюдиційні обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень суди попередніх інстанцій навели належні обґрунтування відхилення вказаного доказу. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог у частині визнання акта приватного виконавця від 29 листопада 2019 року таким, що не відповідає вимогам Інструкції № 512/5, так як цей акт не оскаржувався боржниками в порядку, передбаченомурозділом VII ЦПК України, а отже, є дійсним, не заслуговують на увагу, оскільки при розгляді справи судом була надана правова оцінка цьому доказу на предмет його належності та допустимості, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, про що правильно зазначив апеляційний суд.

Аргументи касаційної скарги про те, що відчуження ОСОБА_1 спірного майна після відкриття провадження у справі № 206/5333/12 про стягнення з неї кредитної заборгованості свідчить про зловживання названим боржником правом власності з метою приховування майна, за рахунок якого можливо було б виконати в майбутньому рішення суду про стягнення такого боргу, тому оспорювані договори купівлі-продажу є фраудаторними та такими, що порушують публічний порядок, є неспроможними, оскільки ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи № 206/5333/12 і не знала про існування заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року, причому продані нею житловий будинок та земельна ділянка не перебували під іпотекою, арештом та/або забороною відчуження.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду також враховує, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року у справі № 206/5333/12 встановлено, що:

- 31 вересня 2009 року з метою забезпечення виконання Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «Ремонтно-будівельне управління № 5» умов договорів фінансового лізингу від 31 серпня 2009 року № LС1779-02/08 та № LС1780-02/08 між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки;

- рішенням Господарського суду Вінницької області від 26 липня 2011 року у справі № 13/8-11, яке набрало законної сили 08 серпня 2011 року, позов задоволено у повному обсязі та стягнено із позичальника ЗАТ «Ремонтно-будівельне управління № 5» на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договором фінансового лізингу від 31 серпня 2009 року № LС1780-02/08 у розмірі 246 436,46 грн, а також державне мито і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, штраф за ухилення від вчинення дій покладених судом. Частина заборгованості у сумі 50 517,57 грн перерахована Замостянським відділом державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції на виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 25 листопада 2011 року в ході примусового виконання зазначеного рішення суду;

- рішенням Господарського суду Вінницької області від 07 листопада 2011 року у справі № 6/11-11, яке набрало законної сили 25 листопада 2011 року, позов задоволено у повному обсязі та стягнено із позичальника ЗАТ «Ремонтно-будівельне управління № 5» на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» заборгованість за договором фінансового лізингу від 31 серпня 2009 року № LС1779-02/08 у розмірі 81 966,12 грн, а також державне мито і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, судові витрати на оплату експертизи;

- за позичальником обліковується заборгованість за договорами фінансового лізингу у розмірі 277 885,01 грн ((246 436,46 грн + 81 966,12 грн) - 50 517,57 грн), яка підлягає солідарному стягненню з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль».

Однак, звертаючись до суду з цим позовом улипні 2020 року, тобто більш ніж через 10 років після набрання законної сили вищевказаними рішеннями господарського суду, ТОВ «Райффайзен Лізинг» не надало доказів на підтвердження невиконання позичальником ЗАТ «Ремонтно-будівельне управління № 5» цих рішень, на підставі яких суд першої інстанції у справі № 206/5333/12 визначив конкретний розмір заборгованості поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як солідарних з позичальником боржників, тоді як згідно з частиною четвертою статті 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Крім того, для встановлення фраудаторності правочину основною обставиною, що підлягає доведенню позивачем та встановленню судом, є те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину боржник перестає бути платоспроможним.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 370/2489/20 (провадження № 61-9618св21) зроблено висновок про те, що за умови встановлення факту наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого кредитор не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги, не можна стверджувати, що його права порушені укладенням угод про відчуження майна, що не матимуть наслідком неплатоспроможність боржника.

Разом із тим у справі, яка переглядається, ТОВ «Райффайзен Лізинг» не обґрунтовувало позов тим, що у ОСОБА_1 немає іншого вартісного нерухомого чи рухомого майна, за рахунок якого позивач мав би змогу повністю задовольнити свої вимоги до солідарних боржників у разі невиконання ними боргового зобов`язання. Позивач не подавав відповідні докази до суду, а отже, не довів, що внаслідок вчинення оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 стала неплатоспроможною.

Навпаки, у позовній заяві ТОВ «Райффайзен Лізинг» вказувало на те, що боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають у самовільно збудованому одноповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:0031, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), втім позивач не надав доказів щодо неможливості приватним виконавцем звернути стягнення на вказане майно.

Отже, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові, оскільки ТОВ «Райффайзен Лізинг» не надало доказів на підтвердження факту, що ОСОБА_1 , відчуживши належні їй на праві власності спірні житловий будинок та земельну ділянку, стала неплатоспроможною, діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву 12 листопада 2020 року, тобто з пропуском встановленого в ухвалі про відкриття провадження у цій справі від 12 серпня 2020 року п`ятнадцятиденного строку, яку вона отримала 20 серпня 2020 року, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до підпункту 3 пункту 12 цього Закону у ЦПК України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин.

У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував строк дії карантину і лише 27 червня 2023 року своєю постановою № 651 відмінив з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції відзив на позовну заявуу встановлений законом строк, з урахуванням продовження процесуальних строків Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» на строк дії карантину.

Посилання заявника на те, що на підтвердження необізнаності ОСОБА_1 про існування судового рішення про стягнення з неї кредитної заборгованості, суд першої інстанції послався на докази, подані представником ОСОБА_2 - адвокатом Оверковським К. В., а саме на повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», які зберігалися у справі № 206/5333/12, тоді як ОСОБА_2 не була учасником вказаної справи, а отже, в силу положень статті 43 ЦПК України не мала права ознайомлюватися з її матеріалами, робити з них витяги та копії, тому надані адвокатом Оверковським К. В. вищезгадані документи є недопустимими доказами, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Вінницького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 206/5333/12 (джерело посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/99257558) апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_7 , залишено без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року - без змін.

Отже, у справі № 206/5333/12 адвокат Оверковський К. В. представляв інтереси відповідача ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької областівід 30 жовтня 2012 року, а тому в силу положень частини першої статті 64 ЦПК України він як представник мав право здійснювати від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки, в тому числі ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги та копії.

Відтак, подані представником ОСОБА_2 - адвокатом Оверковським К. В. повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», які зберігалися у справі № 206/5333/12, одержані з дотриманням порядку, встановленого законом, ці докази містять інформацію щодо предмета доказування.

Аргументи касаційної скарги про те, що строк дії укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Оверковським К. В. договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2020 року закінчився 11 листопада 2022 року, а тому після цієї дати адвокат не мав повноважень представляти інтереси названого відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з пунктом 6.2 вказаного договору сторони домовилися, що договір продовжує свою дію на той же строк без обмежень такого продовження та додаткового погодження до повного виконання завдання, передбаченого цим договором та/або додатковою угодою (договором про внесення змін) (том 3 а. а. 195-196).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький
Судді:С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк