Дата документу 06.06.2023
Справа № 501/2121/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі

Головуючого-судді - Смирнова В.В.;

при секретарі судового засідання - Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорноморську Одеської області цивільну справу № 501/2121/22

за позовом: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 та проживання за адресою: АДРЕСА_3 ,

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення осіб самовільно зайнявши жиле приміщення,

Сторони в судове засідання не з`явились,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

09.08.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому мотивуючи тим, що за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2020 року по справі №501/4025/819 та рішення по справі №501/32763/20 є власником квартири АДРЕСА_3 , оскільки позивач не володіла інформацією що в квартирі будь хто проживає, так як за довідку про зареєстрованих осіб не зазначено зареєстрованих осіб. Позивач звернулась до БТІм. Чорноморськ з метою отримання технічного паспорту на успадковану квартиру АДРЕСА_3 , але відповідач ОСОБА_2 не пустила позивача з представником БТІ до зазначеної квартири посилаючись на те, що вона тривалий час проживає в квартирі та вважає її своєю власністю. Будь яких документальних підтверджень прав на законне проживання в зазначеній квартирі відповідач не надала, на пропозицій добровільного вирішення питання щодо виселення не відреагувала.

Враховуючи те, що таким протиправним проживанням (користуванням) відповідач порушує законні права та інтереси позивачки ОСОБА_1 , тому змушена звернутись за захистом своїх прав та просить суд:

Зобов`язати ОСОБА_2 та членів її родини усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_3 .

Виселити ОСОБА_2 та членів її родини з квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.

Відповідач відзив не надала.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

20.09.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з ознайомленням з матеріалами справи (а.с. 30-31).

11.10.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про відкладення слухання справи (а.с. 35).

11.10.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 36).

24.10.2022 року представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, надала заяву, в якій позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити без їх участі (а.с. 41-42).

24.10.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про зупинення провадження по справі (а.с. 46-47).

04.11.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 50).

14.11.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про зупинення провадження по справі (а.с. 52).

24.10.2022 року представник позивача ОСОБА_3 надала до суду письмові пояснення на клопотання відповідача щодо зупинення провадження по справі(а.с. 53-54).

28.03.2023 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про зупинення провадження по справі (а.с. 75-78).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25.087.2022 року відкрито провадження по справі (а.с. 27).

16.02.2023 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі (а.с. 70).

04.04.2023 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі (а.с. 80).

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09.06.2021 року по справі № 501/3276/20 за позовом ОСОБА_1 до ЧМР Одеської області, Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - вимоги задоволено (а.с. 7-8, 58-59).

Відповідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2020 року по справі № 501/4025/20 за позовом ОСОБА_1 до ЧМР Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - вимоги задоволено (а.с. 9-10, 55-56).

Згідно листа № 930/01-14 від 19.02.2010 року, на ім`я ОСОБА_4 , Державна нотаріальна контора повідомляє неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що посвідчений Іллічівською міською державною нотаріальною конторою 05.09.2003 року за реєстром № 1781 скасовано новим заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Стрижак З.І. від 07.09.2006 року в якому заповідач заповіла все своє майно іншій особі (а.с. 11, 57).

Відповідно листа ВК ЧМР Відділу реєстрації обліку осіб №8-3341 від 12.11.2019 року на запит адвоката Дубінчук Ж.М. зазначено, що за відомостями ВК ЧМР Відділу реєстрації обліку осіб за адресою: АДРЕСА_3 - зареєстровані особи відсутні (а.с. 19).

Згідно листа КП «МУЖКГ» №562 від 16.06.2022 року на запит адвоката Дубінчук Ж.М. зазначено, що за адресою: АДРЕСА_3 відкрито особистий рахунок на ОСОБА_5 , та звернень про переоформлення особистого рахунку не надходило (а.с. 21).

Відповідно листа КП «ЧВК» №794/10 від 16.06.2022 року на запит адвоката Дубінчук Ж.М. зазначено, що за адресою: АДРЕСА_3 відкрито особистий рахунок з 17.11.2014 року на підставі заповіту на споживача ОСОБА_4 (а.с. 23).

Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 21.01.2023 року за апеляційною скаргою по справі № 501/3276/20 за позовом ОСОБА_1 до ЧМР Одеської області, Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - апеляційну скаргу повернено ОСОБА_4 (а.с. 78).

V. Оцінка Суду.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд розв`язуючи спір між сторонами виходить саме з правового змісту цієї норми права, судовий захист права власності у цьому конкретному випадку є пріоритетним. А майно на праві власності належить позивачеві.

Конституційний принцип права на житло відповідачки має бути забезпечене наявністю двох умов, дозволу власника на проживання та статусу члена його родини.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відтак, за умови неможливості позасудового врегулювання спору позивач вправі звернутися за судовим захистом.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

Матеріалами справи встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї власника об`єкту нерухомості. ОСОБА_2 не була пов`язана з власником спільним побутом, не мала обопільних права та обов`язків, які характеризують родину, оскільки сторони пояснили, що позивач ніколи не проживала у спірному будинку, та давала згоду на проживання там відповідача та її родини.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п. 1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, матеріали справи не містять доказів щодо цього.

Також матеріали справи не містять доказів, що позивач, будь-яким чином висловив свою згоду на проживання відповідачки та її родини в квартирі.

Водночас не встановлено інших законних підстав вселення відповідачки у спірну квартиру, не встановлено наявності права відповідачки на проживання у квартирі, та права на виселення із наданням іншого жилого приміщення.

Таким чином, судом не встановлено, що відповідачка вселились до квартири на тих підставах, які унормовані та є законними, відтак проживаючи у ній вона створює перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів є законними і обґрунтованими.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки підлягають задоволенню, оскільки вона поселилася в спірній квартирі без правових підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, Суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення осіб самовільно зайнявши жиле приміщення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 та членів її родини усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_3 .

Виселити ОСОБА_2 та членів її родини з квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області В.В.Смирнов