З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 грудня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Білак І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Ужгород, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, в інтересах дитини ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ,
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 01.12.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.12.2023 року.
Позивач, Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, в інтересах дитини ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 30.06.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №405 від 30.06.2021 року.
Від даного шлюбу у них народилась малолітня донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Малолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.02.2023 року, в книзі реєстрації народжень 01.02.2023 року зроблено актовий запис за № 80. Реєстрація народження малолітньої проведена працівниками служби у справах дітей Ужгородської міської ради на підставі розпорядження міського голови 31.01.2023 року №45.
19.01.2023 року до служби у справах дітей Ужгородської міської ради надійшло повідомлення від КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1 та її чоловік написали заяву про відмову забрати дитину (дівчинку) з пологового будинку, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 .
20.01.2023 року було складено відповідний акт № 1/2023 про дитину, яку батьки відмовились забрати з пологового будинку. До акту додано заяву обох батьків про відмову забрати дитину.
З 18.01.2023 року дитина перебувала в Комунальному некомерційному підприємстві «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради, що підтверджується листом Комунального некомерційного підприємства «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради від 23.01.2023 року.
Представник позивача зазначає, що бесіди працівників служби у справах дітей Ужгородської міської ради з батьками дитини щодо зміни намірів щодо відмови від дитини позитивних результатів не дали. 15.02.2023 рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 85 «Про надання статусу» малолітній ОСОБА_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Крім того, малолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виконання рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради 15.02.2023 року №86, 22.02.2023 року було влаштовано на повне державне утримання до Комунального некомерційного підприємства «Обласний Будинок Дитини» Закарпатської обласної ради, де вона наразі і знаходиться. Це підтверджується Актом прийому-передачі дитини від 22.02.2023 року.
У позовній заяві вказано на те, що згідно копії висновку про стан здоров`я від 09.02.2023 року малолітня ОСОБА_1 здорова. Місце проживання матері дитини гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією відповідної довідки про реєстрацію місця проживання особи від 04.01.2022 року. Місце проживання батька дитини гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується копією відповідної довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15.02.2019 року. Фактично ж сім`я ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача вказує на те, що батьків малолітньої було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому 13.06.2023 року. На засідання комісії вони не з`явились, хоча їх було повідомлено про час і місце проведення комісії шляхом надсилання відповідних запрошень.
Як зазначено у позовній заяві, враховуючи інтереси дитини члени комісії одноголосно вирішили підготувати та надати до суду письмовий висновок та позов щодо доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Представник позивача вказує на те, що згідно листа Ужгородського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 19.06.2023 року № 427/01-18, фахівець соціальної роботи центру вживав заходів для проведення зустрічі з батьками дитини, однак від зустрічей сім`я систематично відмовлялася.
Згідно листа Комунального некомерційного» підприємства «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради від 19.06.2023 року № 423 за час перебування малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у даному закладі її ніхто з батьків не навідував.
У позовній заяві вказано на те, що факт залишення дитини свідчить про те, що батьки малолітньої повністю самоусунулись від виховання та догляду щодо своєї дитини, не приймають жодної участі в житті дитини, не турбуються про фізичний та духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкуються з дитиною, що порушує нормальне самоусвідомлення дитини, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, та в цілому не виконують свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною. Все це свідчить про те, що батьки дитини не бажають виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню своєї дитини. Вищезазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання, лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками.
Таким чином позивач просить суд: позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
Стягнути з гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як Органу опіки та піклування аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.
Стягнути з гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як Органу опіки та піклування аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.11.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у його відсутності позовні вимоги підтримує повністю.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відзиву на позовну заяву від відповідачів до суду не надходило.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223, 280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або ос порені.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 рок № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
У силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.
Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили . Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс 18).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 30.06.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №405 від 30.06.2021 року.
Від даного шлюбу народилась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Малолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.02.2023 року, в книзі реєстрації народжень 01.02.2023 року зроблено актовий запис за № 80. Реєстрація народження малолітньої проведена працівниками служби у справах дітей Ужгородської міської ради на підставі розпорядження міського голови 31.01.2023 року №45.
Матеріали справи містять заяву (копія) про відмову батьків - відповідачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забрати дитину з пологового будинку.
19.01.2023 року до служби у справах дітей Ужгородської міської ради надійшло повідомлення від КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1 та її чоловік написали заяву про відмову забрати дитину (дівчинку) з пологового будинку, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 .
20.01.2023 року було складено відповідний акт № 1/2023 про дитину, яку батьки відмовились забрати з пологового будинку. До акту додано заяву обох батьків про відмову забрати дитину.
З 18.01.2023 року дитина перебувала в Комунальному некомерційному підприємстві «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради, що підтверджується листом Комунального некомерційного підприємства «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради від 23.01.2023 року.
15.02.2023 рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 85 «Про надання статусу» малолітній ОСОБА_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Крім того, малолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на виконання рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради 15.02.2023 року №86, 22.02.2023 року було влаштовано на повне державне утримання до Комунального некомерційного підприємства «Обласний Будинок Дитини» Закарпатської обласної ради, де вона і знаходиться. Це підтверджується Актом прийому-передачі дитини від 22.02.2023 року.
Згідно наявних у матеріалах справи запрошень, (від 06.06.2023 та 07.06.2023) батьків дитини повідомляли про засідання комісії з прав захисту дитини Ужгородського міськвиконкому, щодо доцільності позбавлення їх батьківських прав, однак вони не з`явились.
Згідно наявного в матеріалах справи висновку (копія) про стан здоров`я від 09.02.2023 року малолітня ОСОБА_1 здорова.
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини за нормами ст.141,150,157 СК України, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача.
Право звернення до суду з даним позовом та правові наслідки позбавлення батьківських прав врегульовані нормами ст.165-166 СК України.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
На підставі п. 6 частини першої статті 3 ЦК, а саме справедливості, добросовісності та розумності, статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і фактично до дня розгляду судом даної справи, не виявляли щодо неї батьківського піклування.
При цьому слід зауважити, що як вказано у висновку органу опіки та піклування (про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав) у відповідності з листом Ужгородського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 19.06.2023 року № 427/01-18 фахівець соціальної роботи центру вживав заходів для проведення зустрічі з батьками дитини, однак від зустрічей сім`я систематично відмовлялася. Тому були проведені бесіди в телефонному режимі, спрямовані на підвищення батьківського потенціалу та мотивації матері забрати дитину з Обласного Будинку Дитини, чи, хоча б її відвідування. Матір жодного разу не висловила бажання побачити дитину, забрати дитину відмовлялася, мотивуючи це тим, що їх сім`ї не вистачає фінансових ресурсів для виховання ще однієї дитини (в родині вже є 2-є неповнолітніх), а також через те, що чоловік - військовий і наразі вихованням дітей займається вона одна.
Окрім того, у висновку вказано і на те, що згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради від 19.06.2023 року № 423 за час перебування малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у даному закладі її ніхто з батьків не навідував.
З огляду на вказане суд вважає, що факт залишення дитини свідчить про те, що батьки малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повністю самоусунулись від виховання та догляду щодо своєї дитини, не приймають жодної участі в житті дитини, не турбуються про фізичний та духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкуються з дитиною, що порушує нормальне самоусвідомлення дитини, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, та в цілому не виконують свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною. Все це свідчить про те, що батьки дитини не бажають виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню своєї дитини.
Отже, суд вважає, що наведені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері та батька від виховання дитини та їх винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками, доводи позивача відповідачами не спростовані. Судом також не встановлено, що відповідачам чинили перешкоди у виконанні належним чином своїх батьківських обов`язків.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимога про позбавлення батьківських прав відповідачів є обґрунтованою і підставною та підлягає до задоволення відповідно до правил п. 2 частини першої статті 164 СК.
При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.
За таких обставин, проаналізувавши фактичні обставини справи, враховуючи факт доведеності позивачем винної поведінки відповідача щодо свідомого нехтування своїми обов`язками з приводу виховання дитини, що також підтверджується позицією, яка висвітлена у висновку органу опіки та піклування, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідачів ОСОБА_3 ОСОБА_2 , слід позбавити батьківських прав відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Разом із тим суд зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з ним, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).
Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно абз.1 та 2 ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Окрім того, відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Оскільки судом встановлено, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків стосовно малолітньої доньки ОСОБА_1 , при цьому обставин відповідно до ст.182 СК України, які б перешкоджали стягненню з відповідачів аліментів у розмірі, визначеному позивачем, судом не встановлено, а відповідачами не спростовані, що батьки з дитиною не проживають, кошти на утримання дитини не надають, 22.02.2023 року малолітню ОСОБА_1 було влаштовано на повне державне утримання до Комунального некомерційного підприємства «Обласний Будинок Дитини» Закарпатської обласної ради, тому позовні вимоги виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як Органу опіки та піклування про стягнення з відповідачів аліментів на їх користь, на утримання дитини, підлягають задоволенню в повному обсязі, так як малолітня дитина має статус позбавленої батьківського піклування та влаштована в Комунального некомерційного» підприємства «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради (з 19.06.2023 року) на повне державне забезпечення.
За приписами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідачі жодних доказів на спростування доводів позивача не надали та у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явилися, відзиву або клопотань на адресу суду від відповідачів не надходило.
Пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав малолітньої особи, тому він не сплачує судовий збір за подання до суду позовної заяви про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, отже, враховуючи норму ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути судовий збір на користь Державної судової адміністрації України в сум 5368,00 грн.
Керуючись ст.ст. 12,13, 78-80, 141,200, 223, 258 268, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд ,-
Позов Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, в інтересах дитини ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ), позбавити батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстрованого: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого: АДРЕСА_1 ), позбавити батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ), на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як Органу опіки та піклування - аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від дня пред`явлення позову, а саме з 26.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстрованого: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого: АДРЕСА_1 ), на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як Органу опіки та піклування аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від дня пред`явлення позову, а саме з 26.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття.ї
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) та з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ), судовий збір на користь держави в сумі 5368 грн. 00 коп., в рівних частках, по 2684 грн. 00 коп. з кожного.
Відповідач 1 - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач 2 - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош