П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023року м. Київ

Справа № 752/12688/22

Провадження: № 22-ц/824/12571/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Кулікової С. В., Нежури В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року, постановлену під головуванням судді Коваленко І.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про встановлення факту народження дитини,

у с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Просила встановити факт народження дитини чоловічої статі ОСОБА_3 , що відбувся ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Москва (Російська Федерація), матір`ю якого є вона, ОСОБА_1 , та батьком якого є громадянин України ОСОБА_2 . Заява мотивована тим, що у березні 2015 року, з метою прийняття участі у клінічному дослідженні, заявниця разом з ОСОБА_2 переїхала до м. Москва, Російська Федерація, де базувалися медичні заклади. На території Російської Федерації вони перебували на підставі посвідок на тимчасове проживання. 14.10.2015 року між нею та громадянином України ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Таганському відділі РАЦС Управління РАЦС м. Москви (Російська Федерація). 17.08.2021 року у міській клінічній лікарні ім. О.К. Єрамішанцева (м. Москва) вона, заявниця, народила спільну дитину, але оригінал медичного свідоцтва про народження дитини нею був втрачений. Співробітники міської клінічної лікарні ім. О.К.Єрамішанцева (м. Москва) відмовилися як офіційно реєструвати її письмову заяву про видачу дубліката медичного свідоцтва, так і надавати на неї письмову відмову. У зв`язку з повномасштабним нападом Росії на Україну, вона, заявниця, та ОСОБА_2 вирішили не продовжувати строк дії посвідок на тимчасове проживання в Російській Федерації, який у неї закінчився 06.02.2022, а у ОСОБА_2 - 25.01.2022, та змушені були виїхати до Вірменії, а надалі до Грузії. Оскільки у дитини було відсутнє свідоцтво про народження, перетин кордону разом із нею є неможливим, а тому, дитина залишилась у м. Москва, де про неї зараз піклуються бабуся ОСОБА_4 . У жовтні 2022 року вона переїхала до м. Києва та наразі проживає у Дніпровському районі, як внутрішньо переміщена особа.

19 грудня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 передано на розгляд до Селидівського міського суду Донецької області.

15 березня 2023 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року скасовано, а цивільну справу за заявою ОСОБА_1 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погодившись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи, викладені в заяві про встановлення факту, не надав належної правової оцінки наданим доказам, порушив норми матеріального та не правильно застосував норми процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції вважав, що заявниця не скористалась своїм правом у встановленому законом порядку одержати або відновити втрачене медичне свідоцтво про народження дитини, яке посвідчує факт, що має юридичне значення, а в разі ж отримання відмови у видачі дублікату медичного свідоцтва про народження дитини убачається спір про право, а тому дані вимоги не підлягають судовому розгляду в порядку окремого провадження. Зазначила, що відсутність медичної документації про народження дитини не породжує спору про факт її народження, оскільки законодавством чітко встановлено порядок державної реєстрації народження у випадку відсутності медичних документів. Також зауважила, що факт надання органами РАЦС відмови у державній реєстрації народження її сина не породжує спір про право між нею та органом РАЦС, оскільки вона не оспорює правомірність такої відмови. Просила також звернути увагу на те, що суд першої інстанції взагалі не обґрунтував в оскаржуваній ухвалі факт наявності спору про право. Просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив із того, що заявниця не скористалась своїм правом у встановленому законом порядку одержати або відновити втрачене медичне свідоцтво про народження дитини, яке посвідчує факт, що має юридичне значення, а в разі ж отримання відмови у видачі дублікату медичне свідоцтво про народження дитини вбачається спір про право, а тому, дані вимоги не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, відповідно, такий спір належить вирішувати у порядку позовного провадження.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і Законами України, прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде встановлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису запису в актах цивільного стану, тощо).

Як убачається із матеріалів справи, Дніпровським відділом РАЦС у м. Києві, відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини, на обґрунтування відмови було зазначено, що згідно Правил, передбачено, для проведення державної реєстрації актів цивільного стану подаються заява, документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації. Якщо документ, який посвідчує особу одного з батьків, з поважних причин не може бути пред?явлений, то відомості про другого з батьків у даному випадку зазначаються на підставі свідоцтва про шлюб. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. На підставі наданих документів відсутні правові підстави для проведення державної реєстрації народження дитини ОСОБА_3 народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Москва Російської Федерації. Зазначено, що відмова в проведенні державної реєстрації актів цивільного стану може бути оскаржена в судовому порядку.Окрім того, вказано, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження (а.с. 117) .

Основним документом, який посвідчує факт народження дитини є медичне свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 від 17.08.2021, виданого державною бюджетною установою охорони здоров`я «Міська клінічна лікарня iм. O.K. Єрамішанцева», оригінал якого було втрачено заявницею. Вказана медична установа знаходиться на території держави-агресора - Російської Федерації, що унеможливлює повторне звернення до такого лікувальног закладу.

Чинне законодавство України чітко визначає, що для державної реєстрації факту народження дитини органу державної реєстрації актів цивільного стану може бути наданий один із п?яти видів документів, зокрема, медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров?я, медичне свідоцтво про народження (форма №103/0), медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/0), лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (форма №106-2/0), медичний документ, виданий компетентним суб?єктом іншої держави, що підтверджує факт народження дитини, рішення суду про встановлення факту народження дитини. Тобто, відсутність медичної документації про народження дитини не породжує спору про факт її народження, оскільки законодавством чітко встановлено реєстрацію народження у випадку відсутності медичних документів, а саме, абзацем 11 пункту 2 глави 1 розділу ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 за №52/5, що у такому випадку державна ресстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту її народження.

При цьому, колегія суддів зазначає, що факт надання органами РАЦС відмови у державній реєстрації народження сина заявниці не породжує спір про право між нею та органом РАЦС, оскільки вона, заявниця, не оспорює правомірність такої відмови органу РАЦС, а звертається до суду із заявою про встановлення цього факту, як це передбачено вищенаведеними Правилами.

Позов про встановлення факту народження сина заявниці, про право на подання якого зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, не може бути поданий, через відсутність належного відповідача за ним. Ураховуючи все вищевикладене, спір про право у цій справі відсутній з огляду на відсутність обов?язкових елементів будь-якого спору про право, зокрема, сторін і предмета спору.

З наведеного убачається, що єдиним вірним способом, який зможе належним чином забезпечити реалізацію заявниці свого суб`єктивного права, є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження.

Окрім того, колегія суддів ураховує, що заявниця не має можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, оскільки медичне свідоцтво про народження дитини знаходиться на території держави-агресора - Російської Федерації, що унеможливлює повторне звернення до такої установи, разом з тим, відсутність медичної документації про народження дитини не породжує спору про факт її народження, оскільки заявниця не оспорює правомірність відмови органу РАЦСу, а звертається до суду із заявою про встановлення цього факту.

Варто також відмітити, що відсутність факту звернення заявниці до органів РАЦС м. Москви не є перешкодою для розгляду цієї справи судом, оскільки заявниця на власний розсуд може обирати орган реєстрації народження її дитини, у даному випадку, заявниця вирішила звернутися до Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), який відмовив заявниці у здійсненні реєстрації народження і відмову якого було надано до суду на виконання вимог ЦПК України. Отже, ненадання заявницею до суду доказів того, що їй відмовлено в державній реєстрації народження дитини у м. Москва не може бути підставою для залишення заяви без розгляду та для висновку суду першої інстанції про наявність в цій справі спору про право.

Народивши дитину, заявниця має суб`єктивне право зареєструвати її народження Це право заявниці є абсолютним, його оспорення апріорі не можливе.

Здійсненню такого права можуть перешкоджати певні фактори, зокрема, відсутність документів, необхідних для державної реєстрації народження, однак, сам факт відсутності цих документів не означає, що право заявниці зареєструвати народження дитини є оспорюваним.

Отже, висновки суду щодо наявності спору про право є необґрунтованими та такими, що не відповідають змісту поданої ОСОБА_1 заяви.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України до змісту ухвали суду відноситься, серед іншого, мотивувальна частина із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Таких мотивів оскаржувана ухвала не містить.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу, що суд першої інстанції порушив, зокрема норми ст. 89 ЦПК України, в частині встановленого обов`язку суду щодо оцінки як усіх доказів в цілому, так і кожного доказу окремо, оскільки, суд не оцінив докази у цій справі в цілому, а дослідив лише вибіркові докази, проте не допитав свідків та не дослідив інші докази, що містяться у матеріалах справи.

Відповідно до положень п.1 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала, як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 грудня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. В. Кулікова

В. А. Нежура