Справа №345/1134/23
Провадження № 2/345/440/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.06.2023 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про зняття арешту, -

в с т а н о в и в :

що позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат - ОСОБА_2 . Вона прийняла спадщину після його смерті. До складу спадщини входить право власності на 1/5 ч. квартири АДРЕСА_1 . Нотаріус, листом від 14.02.2023 № 6/02-14, відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки існує обтяження 1/5 частки квартири, яка належала ОСОБА_2 .. Обтяженням є арешт нерухомого майна, накладений постановою про накладення арешту на майно від 29.06.2012 старшого слідчого в ОВС СУ УМВС в Івано-Франківській області Маланчина Л.Е. по кримінальній справі № 330069, реєстраційний номер обтяження 12681832.

Кримінальний процесуальний кодекс України від 2012 року набрав чинності 19.11.2012. Отже, арешт на частку ОСОБА_2 було накладено під час дії КПК 1960 року, за процедурою, установленою цим нормативно-правовим актом.

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області вироком від 31.10.2012 у справі № 0908/4351/2012 визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Арешт, накладений на його 1/5 частину вищевказаної квартири при цьому не зняв.

Наявність арешту перешкоджає позивачці оформити спадщину в нотаріальному порядку, а тому належним способом захисту є зняття арешту.

Листом від 26.01.2023 № 1056/108/24/02-2023 ГУНП В Івано-Франківській області відмовило у знятті арешту, посилаючись на необхідність звернення до суду.

Ухвалою слідчого судді Калуського міськрайонного суду від 07.02.2023 у справі № 0908/4351/2012 позивачці відмовлено у задоволенні заяви про скасування арешту з тієї підстави, що вона не була учасником кримінального провадження.

З листа від 02.03.2023 № 12321 Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що відсутні виконавчі провадження в яких боржником є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Враховуючи те, що накладений арешт не дає їй реалізувати право на спадщину, тому вона звернулася до суду і просить зняти арешт, накладений постановою про накладення арешту на майно від 29.06.2012 старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України в Івано-Франківській області Маланчина Л.Е., на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , і припинити обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12681832, зареєстроване 02.07.2012 16:46:39 за № 12681832 реєстратором: Івано-Франківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.03.2023 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 28.03.2023 замінено первісного відповідача ГУ НП в Івано-Франківській області на належного відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ в Івано-Франківській області.

Відповідач УМВС в Івано-Франківській області подало відзив на позовну заяву, в якому вказує, що УМВС не властиві функції щодо вчинення дій стосовно зняття арешту з майна. Крім того, вказують, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано юридичну особу публічного права Управління МВС України в Івано-Франківській області, що в даний час перебуває в процесі ліквідації та діє в особі ліквідаційної комісії, яка займається виключно ліквідацією юридичної особи. На правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалось прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття, або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю (а.с.44-47,48).

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву, в якій вказує, що позов підтримує, розгляд справи просить проводити без її участі, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.25).

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено в судовому засіданні, постановою про накладення арешту на майно від 29.06.2012 старшого слідчого в ОВС СУ УМВС в Івано-Франківській області Маланчина Л.Е. по кримінальній справі № 330069, реєстраційний номер обтяження 12681832, накладено арешт на майно ОСОБА_2 , жителя АДРЕСА_2 , по кримінальній справі № 330069, а саме на 1/5 частину квартири, яка належала йому на праві приватної власності (а.с.11-12)

Вироком Калуського міськрайонного суду від 31.10.2012 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено відповідне покарання. Також вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат (а.с.9-10).

Однак при постановленні вироку не вирішено питання арешту майна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.13).

Після його смерті відкрилась спадщина, а саме на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 і позивачка, яка є рідною сестрою померлого (а.с.6,7,8), звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Однак, листом від 14.02.2023 № 6/02-14, нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки існує обтяження 1/5 частки квартири, яка належала ОСОБА_2 (а.с.16).

При зверненні до ГУНП в Івано-Франківській області позивачці листом від 26.01.2023 № 1056/108/24/02-2023 відмовлено у знятті арешту, посилаючись на необхідність звернення до суду (а.с.15).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 07.02.2023 у справі № 0908/4351/2012 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про скасування арешту з тієї підстави, що вона не була учасником кримінального провадження та що дане питання може бути вирішено судом цивільної чи господарської юрисдикції (а.с.17-18).

З листа від 02.03.2023 № 12321 Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що відсутні виконавчі провадження в яких боржником є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с.19).

З вище наведених підстав позивачка не може реалізувати своє право на спадщину за законом..

Згідно з п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК від 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК від 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до КПК в редакції від 1960 року можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження була передбачена лише у випадку, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Більше того, у п.8 ч.1 ст.324 КПК в редакції від 1960 року зазначено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову.

Крім того, зі змісту ч.1 ст.335 КПК в редакції від 1960 року вбачається, що в резолютивній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені, зокрема, рішення про цивільний позов, а також рішення про речові докази.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Із ухваленням судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до проголошення вироку, з моменту його проголошення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Аналогічну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019р. у справі № 372/2904/17-ц.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Отже, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однієї зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Суд звертає увагу на те, що арешт на майно ОСОБА_2 було накладено в рамках кримінальної справи, розгляд якої завершено постановленням вироку, однак при його постановленні питання арешту майна не вирішено. Конфіскація майна не застосовувалась. При зверненні до суду про зняття арешту майна в рамках КПК України, позивачці було відмовлено з посиланням на те, що вона не є учасником кримінального провадження та що даний спір слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Наявність арешту перешкоджає ОСОБА_1 оформити спадщину в нотаріальному порядку, а тому належним способом захисту є зняття арешту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.18 у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18)).

Відповідно до висновку, сформульованому у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21 (провадження № 61-5467св22), наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Враховуючи вище наведене, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, оскільки арешт майна порушує право позивачки, а скасування арешту на майно в даному випадку не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі вищевикладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 15,16 ЦК України, ст..ст. ст.ст.3,4,5,10,13,95, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою про накладення арешту на майно від 29.06.2012 старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України в Івано-Франківській області Маланчина Л.Е., на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , і припинити обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12681832, зареєстроване 02.07.2012 16:46:39 за № 12681832 реєстратором: Івано-Франківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: