Справа № 414/2345/20
Провадження № 6/181/10/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2023 р. с-ще. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Літвінової Л.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Алексєєвої Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова уточнену заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 (стягувач) про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 (стягувач) із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

При цьому в обґрунтування заяви зазначено, що 26 листопада 2020 року Кремінським районним судом Луганської області по справі №414/2345/20 було винесено судовий наказ, щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на малолітніх дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 18 листопада 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вважає, що на сьогоднішній день, виданий виконавчий документ не підлягає виконання з наступних підстав. По-перше, на підставі статті 181 Сімейного кодексу України право вимоги про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину належить тому із батьків, з ким безпосередньо проживає дитина. Однак, відповідно до довідки від 21.06.2023 року №32/вкс, виданої Харківським національним університетом повітряних сил імені Івана Кожедуба, ОСОБА_3 під час навчання в Військовому коледжі сержантського складу з 19.07.2021 року житловою площею не забезпечувався та мешкав в курсантському гуртожитку університету (відповідну довідку надаємо до цієї заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню). По-друге, через повномасштабне вторгнення російських загарбників на територію нашої країни, з 27.03.2022 року заявниця разом із сином, ОСОБА_4 , проживала у Польщі, що підтверджується наданими до суду документами (паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 та польська віза, видані ОСОБА_1 ; документ, виданий ОСОБА_4 від 29.03.2022 року на території Республіки Польщі, щодо надання йому ідентифікаційного коду № НОМЕР_2 ). По-третє, наразі заявниця із сином ОСОБА_5 проживають за спільною адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуємо витягом з реєстру Кремінської територіальної громади №2023/007978332 від 03.10.2023 року та витягом №2023/007978149 від 03.10.2023 року. Доцільно буде зауважити, що увесь цей час проживання у Республіки Польщі та до сьогоднішнього дня, заявниця проживала разом із сином і піклувалася про нього, забезпечуючи його всім необхідним для нормального життя та розвитку. Тобто, доволі довгий період часу, з ОСОБА_2 , на противагу статті 181 Сімейного кодексу України, діти не проживали і наразі з ним, також, не живуть. Натомість, стягувач й досі не проявляв уваги, любові та піклування до своїх дітей. Тому, вважає, що судовий наказ, винесний 26 листопада 2020 року Кремінським районним судом Луганської області по справі № 414/2345/20, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на малолітніх дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є таким, що не підлягає виконанню.

Заявниця просить суд визнати судовий наказ, виданий 26 листопада 2020 року Кремінським районним судом Луганської області по справі № 414/2345/20, щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на малолітніх дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2023 року заяву прийнято та призначено до розгляду.

Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року заяву було залишено без руху, зазначено недоліки заяви та спосіб їх усунення, а також надано строк для усунення недоліків п`ять днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року продовжено розгляд справи за уточненою заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 (стягувач) про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Сторони у судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Суд встановив, що 26 листопада 2020 року Кремінським районним судом Луганської області по справі №414/2345/20 було винесено судовий наказ, щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на малолітніх дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 18 листопада 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянутий за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 431 ЦПК України, судовий наказ є видом виконавчого документу.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах внормовані Розділом VІ ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432,435 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Обставинами, що можуть свідчити про помилкову видачу судом виконавчого листа, є зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Враховуючи імперативні приписи ст. 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставу про відсутність обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей, боржник ОСОБА_1 зазначає, що старша дитина син ОСОБА_3 під час навчання в Військовому коледжі сержантського складу з 19.07.2021 року житловою площею не забезпечувався та мешкав в курсантському гуртожитку університету; молодша дитина син ОСОБА_4 з 27.03.2022 року проживав разом з боржницею у Польщі, а наразі проживають за спільною адресою: АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_1 наголошує, що у зв`язку із зазначеним, доволі довгий період часу діти не проживали з ОСОБА_2 на противагу ст.181 СК України і наразі не живуть.

Однак, суд критично відноситься до наданих ОСОБА_1 доказів, у підтвердження зазначених фактів, та вважає їх неналежними та недостатніми, з огляду на наступне.

Так суд враховує, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Отже, суд вважає, що звертаючись і з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_2 довів наявність у себе такого права, оскільки 26 листопада 2020 року Кремінським районним судом Луганської області по справі №414/2345/20 було винесено судовий наказ.

Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі № 910/8665/17, у межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється.

Згідно довідки виданої тимчасово виконуючим обов`язки начальника квартирно-експлуатаційної служби тилу Харківського національного університету №32/вкс від 21.06.2023 року, ОСОБА_3 під час навчання в Військовому коледжі сержантського складу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба з 19.07.2021 по 22.06.2023 року житловою площею не забезпечувався, мешкав в курсантському гуртожитку університету.(а.с.6)

Однак, зазначена довідка не підтверджує факту виконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо утримання сина ОСОБА_3 , як і не підтверджує факту перебування останнього у цей час на її утриманні.

Крім того, суд зазначає, що вказаний доказ не містить також даних про перебування дитини ОСОБА_3 на повному державному забезпеченні, як і не підтверджує, того факту, що дитина не потребувала кошти на своє утримання, як передбачено чинним законодавством.

Крім того, суд також критично відноситься до наданого заявницею повідомлення про надання номеру ОСОБА_6 та польської візи виданої ОСОБА_1 , оскільки зазначені докази не є достатніми для підтвердження факту спільного проживання заявниці з молодшим сином, та перебуванням останнього на її утримані.

Також суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_7 , що наразі вона разом з ОСОБА_4 проживають за спільною адресою: АДРЕСА_1 , оскільки достатніх доказів, щоб підтверджували даний факт суду надано не було.

Так у наданих заявницею Витягах з реєстру територіальної громади №2023/007978149 та №332 від 03.10.2023 року зазначена адреса місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 .

Однак, суд наголошує, що Кремінська міська територіальна громада, Луганської області з 18.04.2022 року є тимчасово окупованою російською федерацією території України відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року за № 1668/39004.

Відповідно до норм чинного законодавства тимчасово окупована територія - це частина території України, яка внаслідок анексії Російською Федерацією знаходиться під ефективним загальним контролем збройних сил Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації, і в межах якої представницький орган Автономної Республіки Крим, уряд Автономної Республіки Крим, органи державної влади і органи місцевого самоврядування, правоохоронні органи і суди України позбавлені можливості здійснювати функції, визначені Конституцією України та законами України.

Отже, враховуючи зазначене, інформація що міститься у Витягах є актуальною саме до 18.04.2022 року, адже після зазначеної дати на вказаній території органи державної влади і органи місцевого самоврядування не здійснюють свої функції, а тому суд критично відноситься до наданого доказу, та вважає, що він не підтверджує факту спільного проживання ОСОБА_1 з її меншим сином ОСОБА_4 станом на час звернення з відповідною заявою до суду.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до зазначених Витягів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали спільну адресу реєстрації: АДРЕСА_1 , починаючи з 11.08.2007 року, тобто навіть на момент винесення судового наказу, що теж у свою чергу ставить під сумнів факт спільного проживання заявниці та меншої дитини.

Таким чином доказів, що діти проживають постійно з матір`ю, заявниця суду не надала, як і не надала доказів, щооб`єктивно відсутній її обов`язок як боржника.

Відтак суд вважає, що немає правових підстав для визнання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей таким, що не підлягає виконанню, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Крім того, суд наголошує, що законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, статтею 273 Сімейного кодексу України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі матеріали в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що вимоги заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягають.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. 173, ст. 432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні уточненої заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 (стягувач) про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л. Ф. Літвінова