Справа № 214/214/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

07 листопада 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гончар Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, при заочному розгляді, цивільну справу №214/214/23 за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лівицького Олександра Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

12.01.2023 року представник позивача, адвокат Лівицький О.М. звернувся д суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати наявність/відсутність права позивача бути учасником у кредитному договорі за №6849371 від 19.07.2021 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним кредитний договір за №6849371 від 19.07.2021 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.07.2021 року приблизно о 18.00 год. невідома особа заблокувала позивачу фінансовий номер, перевипустила сім-карту, після чого зламала електронну пошту, отримавши копії його документів за допомогою яких, як йому пізніше стало відомо, оформила онлайн-кредити на його ім`я. Фінансові картки позивача знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк» та ПУМБ. Після того, як він зрозумів, що у нього проблеми, у зв`язку із незаконним проникненням, він зателефонував у банківські установи та заблокував свої картки. На номер телефону позивача стали надходити повідомлення про те, що він нібито заборгував кредит у банківській установі, після чого він зайшов у реєстр кредитних історій та побачив на своє ім`я кредитний договір №6849371 від 19.07.2021 року, укладений в м. Київ між ним та ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» на суму 1500, 00 грн. Зазначає, що електронного підпису й нього взагалі немає та про згадану фінансову компанію він взагалі не чув. 10.09.2021 року підрозділом дізнання відділення поліції №4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000383 кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України, де позивач є потерпілим. З метою врегулювання досудового спору, 15.09.2021 року позивач звернувся із заявою до відповідача, в яких повідомив про те, що 19.07.2021 року, як йому стало відомо 20.07.2021 р., сторонні особи незаконним шляхом, заволодівши його персональними даними (паспорт, ІПН - код), та пере випустивши його мобільний номер на себе, і отримавши доступ до його електронної пошти, оформили на його ім`я кредит у відповідача (договір). Про кримінальне правопорушення було повідомлено до правоохоронних органів. По даному факту розпочато досудове розслідування. Повідомив, чому саме зараз, а не раніше направлено до відповідача необхідний витяг з ЄРДР: тому що неодноразово звертався до поліції, але марно, тому, він був змушений звернутися зі скаргою на бездіяльність органу досудового розслідування до суду, який в свою чергу виніс ухвалу по справі №214/6431/21 від 02.09.2021 р. зобов`язавши поліцію внести його справу до ЄРДР і розпочати досудове розслідування. Також, зазначив, що особисто кредитних договорів з відповідачем не укладав, коштів не отримував. Прохав електронний підпис одноразовим ідентифікатором визнати не дійсним, оскільки, він не має взагалі оформлених ним електронних підписів а також в зазначений раніше період часу мобільний номер знаходився в користуванні шахраїв. Також прохав надати оригінал договору з мокрою печаттю або завірену банком копію договору на його ім`я (а також повну інформацію по банківській картці на яку відповідач перевів кошти (повний номер карти, та на кого зареєстрована і т.д.); провести внутрішню службову перевірку, щодо укладання кредитного договору, результати якої направити на електронну адресу позивача. Анулювати кредитний договір, що начебто рахується за ним, оскільки він даних коштів не отримував. Видалити усі його особисті дані із своїх інформаційних баз, оскільки він не надавав згоду на обробку його персональних даних. Заборонив передачу його особистих даних третім особам, окрім як на запит правоохоронних органів в рамках кримінального провадження. Відповідач по сьогоднішній день не надав відповіді, але по телефону вимагає сплати кредиту який позивач не отримував. Посилаючись на указані обставини, а також на те, що позивач ніколи не звертався до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвався на його офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів і не укладав ніякого кредитного договору, не отримував від даного товариства ніяких коштів, кредитний договір укладений без його вільного волевиявлення та волі, позивач вважає дії відповідача неправомірними. Вважає, що під час укладення договору про надання фінансового кредиту від 19.07.2021 р. було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України - на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. Є незрозумілим: кому саме виплачені ці кошти, що це за карта клієнта, на кого вона видана, y кого вона знаходиться, в якому банку вона обслуговується, чи взагалі вона існує? Ніде немає підписів позивача про отримання коштів. Позивач взагалі не реєструвався на сайті фінансової установи відповідача, не заповнював ніяких анкет, не робив жодних дій, які 6 підтверджували його наміри щодо отримання кредиту від зазначеної фінансової установи. Він не вів жодної офіційної переписки щодо отримання позики/кредиту. Із відповідачем він ніколи і ні за яких обставин не досягав домовленості про можливість укладення договору у електронній формі чи шляхом обміну електронними листами. У позивача взагалі немає електронної пошти в установі відповідача. З текстом договору вперше ознайомився в реєстрі кредитних історій. Позивач вважає, що у даному випадку він має відносини із фінансовими шахраями, які використали копії його паспорту та ідентифікаційного номеру, тому змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 16.01.2023 року позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва (а.с.24-26).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.05.2023 року ухвалу від 16.01.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 67-69).

Ухвалою суду від 05.06.2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України (а.с.74-76).

Ухвалою суду від 18.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.97-98).

Позивач та його представник правом на участь у судовому засіданні не скористались, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за його відсутності, без використання засобів аудіо фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити їх, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач будучи неодноразово повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою з АСДС КП «Д-З» про доставку електронного листа, в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оцінюючи характер процесу, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме ст.280 ЦПК України.

Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 19 липня 2021 року між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №6849571, відповідно до умов якого, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 1500 грн. 00 коп. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та всі інші платежі на умовах, визначених цим договором., але не більше 30 днів. Кредитний договір було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором кредитодавця і електронним підписом одноразовим ідентифікатором позичальника (а.с.18-20).

10.09.2021 року підрозділом дізнання відділення поліції №4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою позивача було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000383 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с. 22).

15.09.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача, в якій повідомив про те, що 19.07.2021 року, як йому стало відомо 20.07.2021 р., сторонні особи, незаконним шляхом, заволодівши його персональними даними (паспорт, ІПН - код), та перевипустивши його мобільний номер на себе, і отримавши доступ до його електронної пошти, оформили на його ім`я кредит у відповідача (договір). Також вказав, що про кримінальне правопорушення було повідомлено до правоохоронних органів (талон-повідомлення єдиного обліку №19793 про прийняття реєстрації заяви про кримінальне правопорушення та звернення до кіберполіції ЄО №3296 від 21.07.2021р.), що по даному факту розпочато досудове розслідування (а.с. 21).

Встановленим у судовому засіданні фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованість на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 205 ЦК України надає право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом та визначає форми у яких може вчинятися правочин, до яких відносяться усна та письмова (електронна) форма правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, законодавець надає право сторонам обрати форму укладення договору, зокрема - електронну.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувань електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції».

Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Стаття 640 ЦК України передбачає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно ч. 1 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно порядку отримання та надання кредиту ТОВ «ФК «АРАГОН», зазначеному у п. 3.1. договору, кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок платіжної карти позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї цілі у особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на позов, а також надання доказів на спростування тверджень позивача. Матеріали справи не містять підтверджень того, що позивач звертався до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвався на його офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів і не укладав ніякого кредитного договору, не отримував від ТОВ «ФК «АРАГОН» ніяких коштів, відтак відсутні підстави стверджувати, що саме позивач отримав вказані грошові кошти, та як наслідок виник його обов`язок по поверненню відповідачу суми кредиту та сплаті відсотків, відповідно до умов кредитного договору.

Також, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, яким чином проводилась та чи взагалі проводилась ідентифікація потенційного позичальника.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію», правочини не можуть бути визнано недійними у зв`язку з його вчинення в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 11.09.2019 року у справі № 522/11532/15-ц.

23.10.2019 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Щодо обставин неукладення між сторонами кредитного договору та відсутності волевиявлення позивача на укладення такого договору відповідачем доказів не надано, натомість протилежне доведено позивачем.

Наявними матеріалами справи підтверджено та судом встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору, а тому, у суду відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин, відтак, суд дійшов висновку про доведеність цих обставин.

Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у справі № 761/26618/15-ц у разі встановлення відсутності волевиявлення особи на укладання спірного правочину такий договір має бути визнаний недійсним.

Про відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волевиявлення у момент вчинення правочину, що є підставою для визнання його недійсним, йдеться у постановах КЦС ВС від 6 березня 2019 року у справі № 145/374/17 та від 22 березня 2019 року у справі № 394/559/17.

У судовому засіданні встановлено, що позивач не звертався до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвався на його офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів і не укладав ніякого кредитного договору, не отримував від ТОВ «ФК «АРАГОН» ніяких коштів, відтак відсутні підстави стверджувати, що саме позивач отримав вказані грошові кошти, та як наслідок виник його обов`язок по поверненню відповідачу суми кредиту та сплаті відсотків, відповідно до умов кредитного договору. Відтак, оспорюваний договір складений без волевиявлення позивача, а тому є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, на підставі вищевикладеного, дослідивши надані письмові докази по справі, дійшов висновку про доведеність відсутності вільного волевиявлення та відповідно не укладення позивачем спірного кредитного договору, відсутності підтвердження отримання ним кредитних коштів, тому позовні вимоги в частині визнання договору недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання відсутності права позивача бути учасником у кредитному договорі за №6849371 від 19.07.2021 року, укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При прийнятті рішення суд не уповноважений установлювати наявність чи відсутність права особи на реалізацію нею певних прав, передбачених Законом.

Відтак сформована у такий спосіб дана позовна вимога неузгоджується з нормами ЦК України, тому суд вважає, що вона є неналежним способом захисту порушених прав, є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Ваховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 280-284, 287, 354, 355, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лівицького Олександра Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір за №6849371 від 19 липня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення може бути переглянуте судом першої інстанції за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно зі ст.285 ЦПК України та поданою протягом тридцяти днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку безпосередньо до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Відомості про сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

відповідач Товариству з Обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН», адреса: вул. Гетьмана Вадима, буд. 1, м. Київ, .

Заочне рішення суду складено та підписано 07 листопада 2023 року

Суддя Н.В. Чернова