Справа № 185/6013/23
Провадження № 2/185/2314/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

з участю секретаря судового засідання Єгоричевої К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Старовойтової Дарини Андріївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

До суду надійшла позовна заява про розірвання шлюбу між сторонами. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 14 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №493, зареєстрував шлюб між сторонами. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося. Подружні відносини припинені через різні погляди на сімейне життя. Сторони спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають. Спору про розділ майна, що є сумісною власністю не виникає. В зв`язку з цим позивач просить суд розірвати шлюб.

У судове засідання позивачка та відповідач не з`явилися, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги позивачка підтримала в повному обсязі, відповідач визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 вересня 2013 року сторони уклали шлюб, який зареєстрував Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №493, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спору про поділ майна, що є спільною власністю на даний час немає.

Сторони спільне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинили. Вказані обставини визнані сторонами і відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином, фактичні взаємини подружжя свідчать, що сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, отже збереження шлюбу неможливе та суперечило б інтересам подружжя.

Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Як вбачається зі змісту ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад.

За таких обставин суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для розірвання шлюбу.

Також позивачка у позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь понесені по справі витрати за надання правової допомоги у розмірі 5000,00 грн. На підтвердження надання по справі послуг з правової допомоги позивачкою надано суду копію договору про надання останніх від 09.02.2023 року.

Відповідачем у заяві про визнання позову було викладено заперечення щодо вказаного позивачкою розміру судових витрат на правову допомогу, оскільки вважає заявлену суму неспівмірною зі складністю справи, також посилався на те, що наданий позивачкою договір про надання правової допомоги не містить ціну договору та критеріїв формування останньої за надані послуги. Визнав розмір витрат на правову допомогу лише у розмірі 500,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступних висновків.

У відповідності до ч.1 п.1 ч.2, ч.3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду у справі № 922/2604/20 20 липня 2021 року, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Важливим є також правовий висновок у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої задоволено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд, беручи до уваги встановлені по справі обставини та досліджені на їх підтвердження докази, зважаючи на викладені правові позиції Верховного Суду, приходить до висновку про необхідінсть відмовити у задоволенні вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь понесену суму витрат на правову допомогу, оскільки позивачкою не доведено належними та достатніми доказами понесені нею витрати за надання правової допомоги по справі у розмірі 5000,00 грн. Окрім цього, надана позивачкою копія договору про надання правової допомоги не містить жодної вказівки про розмір та суму наданих адвокатом послуг з надання правової допомоги, жодних інших доказів на підтвердження вказаної суми витрат на правову допомогу позивачкою не зазначено та суду не надано.

Також із самої копії договору про надання правової допомоги не вбачається, що єдиним предметом останнього є виключно надання правової допомоги по вказаній справі, а зазначено також "обов`язки адвокатського бюро представляти інтереси клієнта по всім кримінальним, цивільним, адміністративним та іншим справам", з чого не вбачається об`єктивної можливості встановити співмірність витраченого адвокатом часу зі складністю справи, у зв`язку з чим суд приходить до відсутності співрозмірності останніх між собою.

За вказаних обставин, зважаючи на все вищевикладене, на те, що відповідачем було визнано витрати за надання правової допомоги лише у розмірі 500,00 грн, суд приходить до висновку, що ані заявлена позивачкою, ані визнана відповідачем сума витрат за надання правової допомоги не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведеністю позивачкою вказаних витрат по справі та їх неспівмірністю зі складністю справи. Також судом враховується й те, що питання стягнення витрат на правову допомогу не є позовною вимогою, а тому положення ст. 206 ЦПК України до даного питання не застосовуються.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідачем були визнано позовні вимоги, з останнього на корисить позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536,80 грн. Також позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50% сплаченого судового збору у розмірі 536,80 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.104,105,110,112 Сімейного кодексу України, ст.ст.12,19,42,81,89,141,142,263,265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов адвоката Старовойтової Дарини Андріївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрував 14 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №493.

Залишити за позивачем прізвище - " ОСОБА_4 ".

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією № від 25 квітня 2023 року, що складають 536,80 (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.

В частині стягнення витрат за надання правової допомоги - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя М. М. Перекопський