Провадження № 22-ц/4808/706/23
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мадрига Олександр Сергійович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі за згодою позивача тимчасово проживав її рідний брат ОСОБА_3 . Відповідач проживала разом із ним. Дозволу та згоди на проживання в квартирі ОСОБА_1 та її матері позивач особисто не надавала. Після смерті брата позивача відповідач залишилась проживати у спірній квартирі, виїжджати відмовляється, заперечує право власності позивача на квартиру, погрожує фізичною розправою. Вона чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, не дає до неї доступу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення з квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 992,40 гривень.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки за життя ОСОБА_3 , між ним та його сестрою ОСОБА_2 була усна домовленість, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживають у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , роблять там ремонт за власні кошти, взамін чого ОСОБА_2 з сім`єю та матір`ю ОСОБА_4 проживає у будинку АДРЕСА_3 , який належить на праві власності ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 , не зважаючи на домовленості, зроблений ремонт, той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прожили разом 17 років однією сім`єю, не беручи до уваги передсмертну записку ОСОБА_3 , в якій він висловив бажання залишити ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі, ОСОБА_2 в грубій формі незаконно вимагає виселення ОСОБА_1 з квартири.

Скаржник вважає, що суд неправомірно відмовив у задоволенні заяви про зупинення розгляду даної справи до вирішення судом іншого позову про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Також неправомірно відхилив доказ - передсмертну записку ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що вона не вважається заповітом в розумінні ЦК України. Окрім того, судом проігноровані докази представника відповідача про проведення ремонтних робіт ОСОБА_3 у спірній квартирі, в той час як ОСОБА_2 була придбана квартира (сирець), що складає 50 відсотків від вартості квартири, а інші 50 відсотків вартості вклав ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 під час приведення квартири у стан, придатний до проживання, що свідчить про її права на спірне житло.

Таким чином, суд здійснив формальний розгляд справи, знехтував доводи представника відповідача, надав перевагу тільки доводам позивача. Суд порушив принцип змагальності сторін, внаслідок чого було порушено право на неупереджений розгляд справи судом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Всі наведені позивачем обставини були предметом судового розгляду, об`єктивно відображені в рішенні. Судом надано належну оцінку наявним у справі доказам, рішення ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заперечення відповідача та її представника є голослівними, не підтверджені жодними допустимими та належними доказами, на що було звернуто увагу судом.

На підставі вказаного позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мадрига О.С., та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Мадригу О.С., який підтримав апеляційну скаргу, заперечення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Вороняка В.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 з 18.03.2009 року (а.с.17, 18).

Позивач та її неповнолітній син зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 10.02.2022 року (а.с.21, 22).

Такі обставини відповідачем не спростовані.

У спірній квартирі АДРЕСА_1 з дозволу позивача з 2010 року проживав її брат ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с.25).

Після смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 відмовляється звільнити квартиру, яка належить позивачці, що визнає відповідач, як пояснив її представник в судовому засіданні, і цей факт об`єктивно підтверджений результатами перевірки за зверненням позивача до правоохоронних органів (а.с.34).

Зокрема, як встановлено такою перевіркою від 14.07.2022 року, ОСОБА_1 пояснила, що проживає в квартирі за усною домовленістю із заявницею ОСОБА_2 (а.с.34)

Позивач пояснила, що неодноразово зверталась у різні правоохоронні органи зі скаргами на дії відповідача, яка не є членом її родини, і з якою вона не мала жодних домовленостей стосовно користування квартирою, але відповідач відмовляється добровільно виселитися, у зв`язку із чим позивач звернулася до суду (а.с .31-34).

Вирішуючи справу, суд керувався наступними нормами права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , тому у неї наявне право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на неї. Також ОСОБА_2 достатньо доведено факт перешкоджання їй у користуванні квартирою АДРЕСА_1 з боку відповідача.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставами для захисту права власності або права користування нерухомим майном у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо нерухомого майна, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права.

Як вбачається зі справи, відповідачем, в свою чергу, не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що позивач надавала згоду на її проживання у спірній квартирі, і що вона правомірно - з будь-яких інших підстав - користується житлом в спірному приміщенні.

Також нічим не підтверджена позиція відповідача стосовно того, що ОСОБА_3 заповів на її користь квартиру АДРЕСА_1 .

Суд правильно вказав, що документ, наданий представником відповідача в якості заповіту, не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством щодо форми заповіту, такий «заповіт» у формі рукописної записки не може вважатися заповітом в розумінні Цивільного кодексу України (а.с.106), тому не прийняв його у якості доказу.

В апеляційній скарзі відповідач критикує такий висновок суду, не погоджується з ним, але жодних правових норм на спростування таких висновків відповідачем в апеляційній скарзі не наведено, і доводи апеляції зводяться до незгоди із оцінкою суду даного доказу.

Також судом беззаперечно встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 не був власником квартири АДРЕСА_1 , а тому не міг розпоряджатися вказаним майном.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).

Також у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача не спростував висновок суду, а по суті висловив незгоду із рішенням без будь-якого правової аргументації. Одним з доводів апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції неправомірно не зупинив розгляд даної справи до вирішення судом іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , визнання права власності на частину спільного майна подружжя. З урахуванням встановлених судом обставин, якими підтверджено, що власником спірного житла є ОСОБА_2 , такий довід не має правового значення для справи. Інші доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив повно обставини, які б свідчили про правомірність користування відповідачем спірним житлом, не є слушними, зводяться до вимог власної суб`єктивної позиції відповідача, яка не знайшла свого підтвердження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мадрига Олександр Сергійович - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 червня 2023 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков

В.М. Луганська