ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 216/7637/21

провадження № 61-5692св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року у складі судді Кузнецова Р. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року в складі колегії суддів Тимченко О. О., Мірути О. А., Хейло Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 31 січня 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6750, за умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби в розмірі 74 400 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних на строкову заборгованість за кредитом, 56 % річних - на прострочену заборгованість, а також комісії за обслуговування кредиту: з 31 січня 2020 року до 30 травня 2021 року - 5 % від суми кредиту; з 31 травня 2021 року до 30 серпня 2022 року - 4 %; з 31 серпня 2022 року до 29 листопада 2023 року - 3 %; з 30 листопада 2023 року до 31 травня 2025 року - 1,95 %, на строк кредитування - 60 місяців (далі - кредитний договір).

Позивач зазначав, що позичальник у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання не виконала, кредитні кошти вчасно не повертала, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією.

Так, станом на 21 жовтня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає 99 761,35 грн, з яких: 67 450,06 грн - заборгованість за строковим кредитом; 4 478,53 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 0,35 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 27 832,40 грн - заборгованість зі сплати комісії.

Посилаючись на викладене, АТ «Банк Кредит Дніпро» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2020 року № 6750 у розмірі 99 761,35 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх прийняття

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області своїм рішенням від 09 листопада 2022 року позов АТ «Банк Кредит Дніпро» задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2020 року у розмірі 71 928,94 грн, з яких: заборгованість за строковим кредитом - 67 450,06 грн; заборгованість за простроченим кредитом - 4 478,53 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 0,35 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що 31 січня 2020 року між сторонами укладено кредитний договір, а також погоджено паспорт споживчого кредиту та графік платежів.

Враховуючи відсутність оплати за вказаним кредитним договором з боку відповідача, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за строковим та простроченим кредитом, а також заборгованості за простроченими відсотками.

Разом з тим, місцевий суд зазначив, що нарахована відповідачу комісія за послуги, що супроводжують кредит у розмірі 27 832,40 грн не узгоджується з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, що такі умови договору по відношенню до споживача є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення комісії, АТ «Банк Кредит Дніпро» оскаржило його до апеляційного суду.

Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 29 березня 2023 року рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення комісії за кредитним договором змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційний суд виходив з того, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В постанові апеляційного суду також зазначено, що відповідно до змісту оспорюваного положення пункту 1.2 кредитного договору та змісту положень пункту 6.8.3 Загальних умов кредитування розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро», чинним на час укладення оспорюваного договору, дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними.

Апеляційний суд зробив висновок, що положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2023 року, АТ «Банк Кредит Дніпро» просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення простроченої комісії та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: суди попередніх інстанцій застосували норму права без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14?53цс21), постановах Верховного Суду від: 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), 18 серпня 2021 року у справі № 761/25669/15-ц (провадження № 61-20856св19), 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19 (провадження № 61-263св21), 17 серпня 2022 року у справі № 295/3522/20 (провадження № 61-2009св21), 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21 (провадження № 61-17842св21).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», тому умова кредитного договору щодо сплати позичальником комісії не є нікчемною.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду у квітні 2023 року АТ «Банк Кредит Дніпро».

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

Справа № 216/7637/21 надійшла до Верховного Суду 19 травня 2023 року.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що 31 січня 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6750, за умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби в розмірі 74 400 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних на строкову заборгованість за кредитом, 56 % річних - на прострочену заборгованість, а також комісії за обслуговування кредиту: з 31 січня 2020 року до 30 травня 2021 року - 5 % від суми кредиту; з 31 травня 2021 року до 30 серпня 2022 року - 4 %; з 31 серпня 2022 року до 29 листопада 2023 року - 3 %; з 30 листопада 2023 року до 31 травня 2025 року - 1,95 %, на строк кредитування - 60 місяців.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кошти в розмірі 74 400 грн, відповідач у свою чергу належним чином свої зобов`язання не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість.

Станом на 21 жовтня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає 99 761,35 грн, з яких: 67 450,06 грн - заборгованість за строковим кредитом; 4 478,53 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 0,35 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 27 832,40 грн - заборгованість зі сплати комісії.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати комісії. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди установили, що 31 січня 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, умовами якого (пункт 1.2 та розділ 4) передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісія за розрахунково-касове обслуговування).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що нарахована відповідачу комісія за послуги, що супроводжують кредит у розмірі 27 832,40 грн не узгоджується з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, що такі умови договору по відношенню до споживача є несправедливими.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з урахуванням меж перегляду, виходив з того, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктом 1.2 кредитного договору від 31 січня 2020 року передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту: з 31 січня 2020 року до 30 травня 2021 року - 5 %; з 31 травня 2021 року до 30 серпня 2022 року - 4 %; з 31 серпня 2022 року до 29 листопада 2023 року - 3 %; з 30 листопада 2023 року до 31 травня 2025 року - 1,95 % від суми кредиту.

За змістом положення пункту 6.8.3 Загальних умов кредитування розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» (версія 14.0), чинними на час укладення оспорюваного договору, визначено, банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, шляхом направлення SMS?повідомлень; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді щомісячної комісії.

Згідно з пунктом 6.8.7. Загальних умов кредитування банк на вимогу клієнта, але не частіше одного разу на місяць, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надає виписку з рахунку щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати.

З огляду на аналіз змісту наведених положень, апеляційний суд виснував, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними.

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням викладеного, за встановлених обставин справи, яка переглядається, висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 27 832,40 грн є правильними.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 172/410/21 (провадження № 61-17842св21), про те, що за відсутності рішення суду про визнання правочину чи його окремих частин недійсними діє презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), тобто всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені зобов`язання, в тому числі і обов`язок позичальника сплачувати комісію - підлягали виконанню, колегія суддів до уваги не бере, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 06 листопада 2023 року відступив від наведеного висновку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року, колегія суддів відхиляє, оскільки наведені заявником висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Посилання заявника на інші висновки Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду в частині стягнення заборгованості зі сплати комісії, правильно визначився з характером спірних правовідносин, та, з урахуванням принципу ієрархії висновків Верховного Суду, застосував останні правові висновки Верховного Суду щодо норм права у подібних правовідносинах, які були підтверджені колегією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року.

Отже, судове рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині судового рішення наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції, з урахуванням меж перегляду, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зміненій частині та постанови апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу міста Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року в частині вирішення позовної вимоги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати комісії, мотивувальна частина якого змінена постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк