Провадження №: 4-с/755/168/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря - Бовкун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, без участі сторін, скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції, на бездіяльність органу державної виконавчої служби,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Книшова І.Г., звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність органу державної виконавчої служби - Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції, в якій просить суд :

- поновити пропущений строк для подання скарги та прийняти її до розгляду;

- визнати протиправною бездіяльність Дніпровського відділу ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ);

- зобов`язати Дніпровський відділ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт та зняти заборону відчуження нерухомого майна з квартири АДРЕСА_1 , накладені 02 липня 2004 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі Постанови Відділу Державної виконавчої служби Дніпровського району м. Києва серія АА №384512 від 25 червня 2004 року (реєстраційний номер обтяження 48690).

На обґрунтування поданої скарги представник заявника зазначає, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . 02 липня 2004 року Десятою київською державною нотаріальною конторою було накладено арешт та заборону відчуження №188, на належну скаржнику квартиру, шляхом внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна(реєстраційний номер обтяження 48690). Арешт та заборону відчуження було накладено на підставі Постанови Відділу ДВС Дніпровського району м. Києва серія АА №384512 від 25 червня 2004 року, винесеною під час виконання судового рішення ухваленого Дніпровським районним судом міста Києва по стягненню з ОСОБА_1 на користь фізичних осіб матеріальної шкоди внаслідок ДТП. Матеріали вищевказаного виконавчого провадження а також матеріали судової справи у скаржника відсутні. Матеріальна шкода була відшкодована скаржником ще у 2004 році, в зв`язку із чим, виконавче провадження було закінчено. Проте, ВДВС Дніпровського району м. Києва, в порушення вимог п.8 ч.1 ст. 37, ч. 1 ст. 38, Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на 25 червня 2004 року), та аналогічні за змістом норми п.9 ч. 1 ст. 39, ч.1., ч.2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою), не було виконано вимог Закону в частині скасування арешту та заборони відчуження накладених на належну їй квартиру, в зв`язку із закінченням виконавчого провадження. З метою скасування арешту та зняття заборони відчуження належного скаржнику майна, 19 серпня 2023 року остання в особі свого представника звернулася до Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), який є правонаступником ВДВС Дніпровського району м. Києва із відповідним клопотанням. З отриманої відповіді вбачається, що станом на 01 вересня 2023 року в провадженні Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) відсутні виконавчі провадження, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь фізичних або юридичних осіб. Отже, у органу виконавчої служби відсутні будь які законні підстави для продовження чинності арешту та заборони відчуження належної ОСОБА_1 на праві власності квартири, однак, відповідно до Інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та заборони відчуження, вищезазначені арешт майна та заборона відчуження не були зняті, та є чинними. Отже, наявність вищезазначених зареєстрованих обтяжень, в незаконний спосіб обмежують права скаржника гарантовані Конституцією України та Цивільним кодексом України, при цьому орган державної виконавчої служби відмовляється вжити відповідних заходів передбачених ч.1,ч.2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», отже своєю протиправною бездіяльністю порушує права скаржника як власника цього майна.

Стосовно строку подання скарги, скаржник вважає, що є достатні підстави для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 449 ЦПК України, так як вона намагалася відновити своє порушене право без звернення до суду, шляхом подання до органу ДВС відповідного клопотання. Обставини військової агресії РФ проти України та запровадження воєнного стану на території України, є додатковою поважною причиною для поновлення судом строку на оскарження бездіяльності органу державної виконавчої служби, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 449 ЦПК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції, на бездіяльність органу державної виконавчої служби, прийнято до провадження.

Витребувано із відділу архівних справ Дніпровського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи (копій рішень, у разі знищення справи за терміном зберігання) по стягненню з ОСОБА_1 матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП. Вказаним відділом надано до суду копії ухвал Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2003 року та 13 грудня 2005 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 серпня 2004 року у цивільній справі № 2-213/1/2004 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Додатково повідомлено, матеріали цивільної справи № 2-213/1/2004 знищені у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Представник заявника - адвокат Книшов І.Г. подав заяву про розгляд скарги у його відсутності та відсутності ОСОБА_1 , заявлені за скаргою вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи - Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, будь-яких пояснень з приводу даної скарги до суду також не надіслав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, станом на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2003 року, в рамках розгляду цивільної справи №2-213/1/2004 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, з метою забезпечення позову накладено арешт, в тому числі і на майно ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 в частині, що забезпечить стягнення матеріальної шкоди, а саме на суму 5051 грн. 57 коп. Виконання ухвали покладено на відділ державної виконавчої служби Дніпровського району м. Києва. Судове рішення набрало законної сили 05 січня 2004 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 серпня 2004 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто в тому числі і з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6394, 88 грн. матеріальної шкоди, 615,00 грн. - моральної шкоди та 65,70 грн. державного мита, а всього 7075,58 грн. Судове рішення набрало законної сили 20 вересня 2004 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2005 року частково скасовано ухвалу від 18 грудня 2003 року про накладення арешту, а саме на майно що належить ОСОБА_1 . Ухвала суду мотивована тим, що як вбачається з довідки №86/2 від 18 листопада 2005 року, виданої ДВС Дніпровського району м. Києва, ОСОБА_1 на виконання рішення суду від 19 серпня 2004 року сплатила на користь ОСОБА_2 борг у сумі 7075, 58 грн. Судове рішення набрало законної сили 19 грудня 2005 року.

Відповідно до наданих суду копій договору купівлі-продажу нерухомості від 15 квітня 1999 року, зареєстрованого на Універсальній Київській біржі 15 квітня 1999 року №Н-1965/99, та повідомлення КП Київської міської ради «Київське міське БТІ» №062/14-396 від 11 січня 2023 року, за ОСОБА_1 зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 на праві приватної власності.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 серпня 2023 року та від 28 жовтня 2023 року, Десятою київською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер обтяження: 48690. Дата реєстрації: 02.07.2004. Підстава обтяження: Постанова Відділу державної виконавчої служби АА №384512 від 25.06.2004, заборона №188.

Як вбачається з інформації, наданої Дніпровським Відділом ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) №93814 від 01 вересня 2023 року, на адвокатський запит №19/08-23 від 19 серпня 2023 року, станом на 01 вересня 2023 року в провадженні виконавчої служби відсутні виконавчі провадження, про стягнення з ОСОБА_1 будь-якої заборгованості.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частини перша-друга, четверта статті 10 ЦПК України).

Вимогами пункту 4 статті 264 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Факт обтяження власності ОСОБА_1 суперечить принципам непорушності права власності, яке захищено Конституцією України та Протоколом № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і може бути здійснено лише на підставі Закону.

Відсутність відкритих виконавчих проваджень, відсутність майнових вимог до ОСОБА_1 свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії зазначеного арешту, накладеного на все нерухоме майно скаржника.

Відповідно до положень статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для продовження існування арешту, обмеження щодо розпорядження нерухомим майном скаржника, оскільки виконавче провадження, в межах якого накладалася заборона, фактично знищене, а механізм фактичного виконання рішення суду за межами виконавчого провадження відсутній.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

За умовами частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд зазначає, що ефективним способом захисту порушених законних прав ОСОБА_1 буде не визнання протиправною бездіяльності Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та зобов`язання її вчинити певні дії - скасувати арешт, оскільки виконавець має право вчиняти дії в рамках виконавчого провадження, проте, матеріали справи не містять доказів існування відкритого виконавчого провадження, так і самого виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт. Тому, ефективним способом відновлення порушених законних прав скаржниці, на думку суду, буде скасування арешту та, як наслідок, зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Щодо клопотання представника скаржника про поновлення пропущеного строку для подання скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби, суд вказує наступне.

Бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права чи свободи, якщо обов`язок державного виконавця здійснити певну дію передбачено законом, але строки його вчинення не зазначені, у зв`язку з чим правопорушення є триваючим. А тому, на позицію суду, порушення прав ОСОБА_1 є триваючим та строк для звернення до суду скаржником не був пропущений.

Пропущений строк для подання скарги підлягає поновленню.

Керуючись статтями 259-260, 353 447-450 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", суд

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції, на бездіяльність органу державної виконавчої служби - задовольнити частково.

Скасувати арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений 02 липня 2004 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Відділу Державної виконавчої служби Дніпровського району м. Києва серія АА №384512 від 25 червня 2004 року, заборона № 188, реєстраційний номер обтяження 48690.

У задоволенні решти вимог скарги - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя А.В. Слободянюк