Номер провадження: 22-ц/813/6993/23
Справа № 509/2339/23
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

04.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України) цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 ,

на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 липня 2023 року,

за заявою ОСОБА_1 про зустрічне забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, поділ спільного майна,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, поділ спільного майна, в обґрунтування якого зазначила, що сторони з середини січня 2014 року по 19 липня 2017 року проживали разом як сім`я, за цей час придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Hyundai», власником яких є відповідач. 19 липня 2017 року сторони уклали шлюб, від якого народилась дитина ОСОБА_3 . Позивач посилалась на те, що у період з 15.01.2014 року по 18.07.2017 року проживала однією сім`єю з відповідачем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тому вбачала підстави для виникнення права спільної сумісної власності на майно.

Позивач просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 до ОСОБА_1 у період з 15.01.2014 року по 18.07.2017 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_1 : квартиру, загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 28.8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Hyundai», модель «Tucson», 2016 року випуску; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 28.8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 396006 грн в якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, а саме автомобіль марки «Hyundai», модель «Tucson», 2016 року випуску.

Разом з позовною заявою позивачем надано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 посилалась на те, що шлюб між сторонами розірвано, що надає відповідачу право безперешкодно відчужити спірне майно. Позивач зазначила, що за умови отримання інформації про подання вказаного позову відповідачем можуть бути вчинені дії щодо відчуження майна, оскільки останнє належить відповідачу на праві приватної власності, тому просила накласти арешт на частку квартири, загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 28.8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Hyundai», модель «Tucson», 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

Овідіопольський районний суд Одеської області ухвалою від 03 травня 2023 року заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 задовольнив. Наклав арешт на частку квартири, загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 28.8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Hyundai», модель «Tucson», 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

У червні 2023 року відповідач звернувся з заявою про застосування зустрічного забезпечення, в якій посилався на те, що під час постановлення ухвали про забезпечення позову судом не вирішено питання про зустрічне забезпечення. Відповідач зазначив, що ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 травня 2023 року не містить мотивів з яких суд виходив з того що не підлягає застосуванню зустрічне забезпечення. Зазначив, що позивач мешкає у Єгипті, на території України не проживає, не має у власності будь-якого іншого майна, тому враховуючи ціну позову просив застосувати зустрічне забезпечення шляхом внесення ОСОБА_1 на депозитний рахунок Овідіопольського районного суду Одеської області грошових коштів у розмірі 100000 грн.

Овідіопольський районний суд Одеської області ухвалою від 03 липня 2023 року частково задовольнив заяву ОСОБА_1 про зустрічне забезпечення позову. Визначив ОСОБА_1 розмір зустрічного забезпечення у сумі 50000 грн та зобов`язав ОСОБА_1 сплатити вказану суму на депозитний рахунок суду у строк, що не перевищує десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову та у вказаний строк надати до суду документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 липня 2023 року та постановити нову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування зустрічного забезпечення відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що заходи забезпечення позову не призводять до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливістю розпоряджатись ним. Також зазначає, що відповідачем ухвала про застосування забезпечення позову не оскаржена, що на її думку свідчить про відсутність майнових збитків. Скаржник вважає вимогу про внесення на депозитний рахунок суми у розмірі 1000000 грн необґрунтованою, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження факту понесення збитків та їх розміру, рішення про застування зустрічного забезпечення в розмірі 50000 грн

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.07.2023 року відповідачу роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву, проте відзиву не надходило.

Представник відповідача копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з додатками отримав 15.11.2023 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

23.11.2023 року від представника відповідача надійшла заява, в якій останній зазначив, що апеляційну скаргу не визнає, та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Скаржник копію ухвали про відкриття провадження отримала 09.08.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.07.2023 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 5 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник щодо встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю та поділ спільного майна. Виходячи із принципів розумності і справедливості, врахувавши подані позивачем докази та поведінку сторін, в тому числі матеріальне становище сторін, та те, що застосовані заходи забезпечення позову не обмежують право відповідача на користування спірним майном, а лише забороняють відчуження такого майна, суд першої інстанції вважав необхідним застосувати зустрічне забезпечення в сумі 50000 грн.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини першої 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зазначена норма ЦПК узгоджуються зі змістом Принципу 8 Принципів попередніх і забезпечувальних заходів в міжнародному цивільному процесі, прийнятих Асоціацією міжнародного права у 1996 році: суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті відмови у позові. При вирішенні питання про гарантії суд повинен враховувати можливості позивача відповісти на вимогу про відшкодування збитків.

Таким чином, зустрічне забезпечення - це гарантія відшкодування ймовірних для відповідача збитків. Цей інститут має на меті зберегти певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів.

Суд самостійно оцінює необхідність зустрічного забезпечення. За загальним правилом, вирішення цього питання має диспозитивний характер. Тобто реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком. На цій особливості застосування інституту зустрічного забезпечення у цивільному процесі Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 19 грудня 2018 року в справі № 331/5517/17 (провадження № 61-9474св18), від 10 квітня 2019 року в справі № 753/2380/18-ц (провадження № 61-38399св18), від 30 травня 2019 року в справі № 456/2438/17 (провадження № 61-473св19), від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/3222/17 (провадження № 61-1856св19).

Отже, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Тобто на суд покладається обов`язок застосувати зустрічне забезпечення лише за наявності одночасного встановлення зазначених обставин у їх сукупності.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 295/940/20, від 01 квітня 2020 року у справі № 318/854/18, від 09 грудня 2021 року у справі № 175/1480/21.

Відповідач, зазначаючи про те, що позивач не проживає на території України доказів того, що позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України не надав.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження майнового стану позивача, що також є передумовою для зустрічного забезпечення.

Апеляційним судом не встановлено наявність передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення. Зазначене не спростовується відокремленими матеріалами справи.

За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони.

Звертаючись з заявою про застосування зустрічного забезпечення відповідач визначив розмір зустрічного забезпечення 1000000 грн, обґрунтувавши необхідність застосування зустрічного забезпечення тим, що позивач не проживає на території України, окрім того, у позивача відсутнє будь-яке майно на праві власності.

Частиною 4 ст. 154 ЦПК України передбачено, що зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом.

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач, у зв`язку із забезпеченням позову.

Оцінка співмірності здійснюється, крім іншого, з урахуванням співвідношення права та інтересу, які просить захистити заявник, вартості майна, на яке накладається арешт, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. При цьому в ухвалі про забезпечення позову або про зустрічне забезпечення вказується розмір останнього або інші дії, які повинен вчинити заявник у порядку зустрічного забезпечення, а також строк його надання, котрий не може перевищувати 10-ти днів з дня постановлення ухвали.

Проте, в заяві про застосування зустрічного забезпечення відповідачем не викладено обставин стосовно збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, а міститься лише посилання на не проживання на території України позивача та відсутність будь-якого майна на праві власності.

Оскільки доказів того, що обраний позивачем та застосований судом в ухвалі Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.05.2023 року захід забезпечення позову призведе до можливих матеріальних витрат відповідачем унаслідок його застосування, як до заяви про застосування заходів зустрічного забезпечення, так і під час апеляційного розгляду відповідачем не надано, відокремлені матеріали таких доказів не містять, та враховуючи відсутність обставин, визначених у ч. 3 ст. 154 ЦПК України, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зустрічного забезпечення колегія суддів вважає необґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 липня 2023 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування зустрічного забезпечення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04.12.2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький