1Справа № 335/3098/21 2/335/62/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Шарової А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судового засіданні в залі суду м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_2 , про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу.

У позові ОСОБА_4 зазначив, що 09.11.1991 року між ним та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».

Під час перебування у вказаному шлюбі, за договором № 342 купівлі-продажу квартири від 21.04.1997 року ОСОБА_8 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано в ЗМБТІ на неї.

12.08.1999 року шлюб між позивачем та ОСОБА_8 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Внаслідок її смерті відкрилась спадщина, за заявою спадкоємця ОСОБА_2 (її матері, відповідача за позовом) приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу № 103 за 2014 рік.

19.07.2019 року позивач звернувся до нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку придбаної в період шлюбу квартири, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 року № 1363/02-31 у видачі такого свідоцтва було відмовлено, оскільки чинною на той час редакцією статті 71 Закону України «Про нотаріат» було передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не були подружжям.

31.07.2019 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , як придбаної під час шлюбу. Рішенням суду від 28.05.2020 року у справі №335/8461/19 у задоволенні його позову було відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.11.2020 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2020 року без змін.

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що, звертаючись до суду на підставі вимог ст. 392 ЦК України, позивач, обрав належний спосіб захисту прав, але, оскільки рішення суду за позовом ОСОБА_4 безпосередньо впливає на права особи, яка не була учасником у даній справі, а саме на права недієздатного сина ОСОБА_5 , який не був залучений у якості відповідача до участі у справі, у позові відмовлено вірно.

Колегія суддів Запорізького апеляційного суду у постанові від 18.11.2020 року звернула увагу на те, що відмова у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, не позбавляє ОСОБА_4 знов звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, визначивши належне коло відповідачів у справі, з залученням у якості відповідача недієздатного ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_2 .

Законом України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин», у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя). Після набрання цим Законом чинності 08.08.2020 року, 21.12.2020 року позивач, знову звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири. Постановою нотаріуса від 18.01.2021 року № 33/02-14 ОСОБА_4 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позов обґрунтовує вимогами ст. 16 Закону України від 07.02.1991 року № 697-ХІІ «Про власність», ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 392 ЦК України.

31.03.2021 року ухвалою судді позовна заява ОСОБА_4 прийнята до розгляду, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 57).

Ухвалою суду від 27.05.2021 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 , залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, оскільки ОСОБА_5 є недієздатною особою (т. 1 а.с. 147).

Ухвалою суду від 03.08.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. Задоволено клопотання про виклик свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також про допит у судовому засіданні позивача ОСОБА_4 в якості свідка (т. 1 а.с. 160).

19.04.2021 року до суду від приватного нотаріуса Вовк І.І. надійшла завірена копія спадкової справи №103/2014, заведена після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 65-104).

23.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від 21.04.2021 року з додатками (т. 1 а.с. 105-121).

25.05.2021 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від 21.04.2021 року з додатками (т. 1 а.с. 133-140).

23.07.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача від 21.07.2021 року на відповідь на відзив на позовну заяву з додатками (т. 1 а.с. 149-155).

11.02.2022 року позивач ОСОБА_4 подав письмові пояснення суду, з додатками копіями медичних документів (т. 1 а.с. 199-208).

25.05.2023 року відповідач ОСОБА_2 подала заяву про застосування строку позовної давності (т. 2 а.с. 35).

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву погодилась із фактом придбання спірної квартири під час перебування позивача ОСОБА_4 у шлюбі з її донькою ОСОБА_8 , але стверджує, що з листопада 1994 року, ще до народження спільної дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактичні шлюбні відносини між ними були припинені. Спільного господарства вони не вели, спірна квартира була придбана ОСОБА_8 за грошові кошти, надані їй у якості безвідсоткової позики в сумі 15640,00 грн. адміністрацією ТОВ «Деа Рома, ЛТД», де вона працювала технічним секретар-референтом, на підтвердження чого надала копії протоколу № 4 зборів учасників товариства від 16.04.1997 року, договір позики від 18.04.1997 року № 65.

Повернення позики ОСОБА_8 здійснювала самостійно, до квітня 1998 року нею було сплачено 1200 грн., залишок позики в сумі 14440 грн. сплачений не був.

Вважає, що спірна квартира була придбана ОСОБА_8 за кошти, які не були спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого квартира була особистою власністю ОСОБА_8 .

У відповіді на відзив ОСОБА_4 заперечив факт припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_8 ще до народження їх спільної дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , до відповіді на відзив додав копії спільних його, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 фотографій, зроблених під час реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 (рідною сестрою позивача) та ОСОБА_14 , яка відбулась 12 листопада 1997 року, а також копії спільних ОСОБА_4 та ОСОБА_8 фотографій зроблених після цієї дати, у іншому позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У запереченнях від 21.07.2021 року на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 наголошує на тому, що позивач будь-якої участі у погашенні грошових зобов`язань, які виникли у її дочки ОСОБА_8 щодо повернення коштів позикодавцю за договором позики № 65 від 18.04.1997 року, не приймав.

Не заперечуючи факт спільної участі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у шлюбній церемонії між ОСОБА_4 (рідною сестрою позивача) та ОСОБА_14 , яка відбулась 12.11.1997 року у місті Києві, зазначила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 їхали до м. Києва та повертались окремо, проживали там також окремо, та додала копії фотографій ОСОБА_8 зроблених влітку 1998 року та 09.04.1999 року з чоловіком, з яким вона підтримувала близькі стосунки, що має свідчити про безпідставність твердження про збереження сім`ї до 2000 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник адвокат Білостоцький Д.О. позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Вважають, що спірна квартира належить ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, оскільки позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_8 в період з 09.11.1991 року по 12.08.1999 року, спірну квартиру придбано ОСОБА_8 за договором купівлі - продажу 21.04.1997 року, отже, під час шлюбу, шлюбний контракт щодо майнових прав та обов`язків подружжя між позивачем та ОСОБА_8 не укладався. Відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу того, що квартира є особистою власністю ОСОБА_8 . Звертали увагу суду, що погашення позики відбувалось ОСОБА_8 в період шлюбу з ОСОБА_4 , інша частина позики була списана підприємством, що її надало.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Аворник Л.В. у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов, ОСОБА_2 пояснила, що шлюбні відносини позивача з її донькою ОСОБА_8 тривали декілька місяців, спільна квартира була придбана на кошти, які були видані ОСОБА_8 , як позика, за місцем її роботи, позивач будь-якої участі у купівлі квартири або у погашенні позики не приймав, тому вважає спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_8 .

Представник третьої особи просив суд розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району та при ухваленні рішення врахувати інтереси недієздатного ОСОБА_5 .

У судовому засіданні 16.02.2022 року, допитаний в якості свідка, ОСОБА_4 дав пояснення, що із своєю дружиною ОСОБА_6 познайомився у липні 1990 року, 09.11.1991 року вони уклали шлюб, вона змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». Після одруження дідусь дружини ОСОБА_15 виділив їм кімнату у належній йому трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де вони проживали разом з ним та ОСОБА_2 . З 1994 на 1995 роки рік він з дружиною винаймав окрему квартиру. У грудні 1994 року внаслідок травми, отриманої в армії, у нього раптово погіршилось здоров`я, весною 1995 року він вже не міг самостійно пересуватись, у зв`язку з чим з 10 по 29 липня 1995 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у Науково-дослідному інституті нейрохірургії у м. Києві, де йому була зроблена операція. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син - ОСОБА_5 . У серпні 1995 року його, ОСОБА_4 , було визнано непрацездатним інвалідом 2 групи, він отримував пенсію. Після перенесеної операції та лікування лише у 1996 році він міг самостійно пересуватись, тому в період з серпня 1995 року до червня 1996 року він вимушений був проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 . Дружина по мірі можливості його відвідувала. Після деякого покрашення стану здоров`я, приблизно з літа 1996 року до початку 1998 року, вони з дружиною проживали разом у вищевказаній квартирі її дідуся. Навесні 1997 року дружина повідомила його про можливість отримати пільгову позику на роботі, для купівлі квартири, яку не треба буде повертати. Вона працювала секретарем у фірмі «Деа Рома ЛТД», він не хотів позичати гроші у цій фірмі, вважаючи її неблагонадійною. ОСОБА_8 взяла цю позику і вони придбали квартиру за адресою АДРЕСА_4 , стороною покупця виступила дружина, право власності було зареєстроване на неї. Після ремонту, у кінці 1997 року на початку 1998 року вони переїхали до вказаної квартири. Після переїзду вони почали часто сваритися. 12.08.1999 року вони офіційно розірвали шлюб в судовому порядку, але до початку 2000 року проживали у спірній квартирі.

За час шлюбу, крім періоду непрацездатності, він, ОСОБА_4 , працював інженером, приймав участь у матеріальному забезпеченні родини, вони вели спільне домашнє господарство. Після розлучення він підтримував з ОСОБА_8 нормальні відносини, про що, на його думку, свідчить те, що вона залишила собі його прізвище.

Про його лікування відповідач ОСОБА_2 знала, крім того, вона також переїхала проживати до спірної квартири.

Допитаний у судовому засіданні 26.01.2022 року за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_13 пояснив, що працював у ТОВ «Деа Рома, ЛТД», де у той же час секретарем працювала ОСОБА_16 , знав, що вона заміжня, але її чоловіка ніколи не бачив, зі слів ОСОБА_17 чув, що з чоловіком вона не спілкується, знав, що вона отримала позику для купівлі житла, обставин та змісту договору позики не знав.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що була подругою ОСОБА_8 з дитинства. ОСОБА_8 була у шлюбі з ОСОБА_4 з 1991 року, вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_8 пішла працювати на фірму, непогано заробляла. Протягом певного часу вони знімали квартиру. Зі слів ОСОБА_8 , її чоловік не був заінтересований у шлюбі, зокрема, був проти її вагітності, а вона намагалася зберегти шлюб. Новий рік у 1995 році вона зустрічала з ОСОБА_8 , яка скаржилась на погані відносини з чоловіком. ОСОБА_4 не зустрічав їх з пологового будинку, однак подружжя інколи зустрічалося. ОСОБА_8 працювала на фірмі «Деа Рома» секретарем-референтом, взяла кредит у фірми для придбання квартири, після чого з сином переїхали на нову квартиру. Водночас у 1996 році разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вона святкувала річницю їх шлюбу. Родину ОСОБА_8 до 1996 року вона навідувала регулярно, адже навчалась, у 1996 році сама одружилась, тому стала бачитись з ОСОБА_8 рідше.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що була головним бухгалтером на ТОВ «Деа Рома, ЛТД», з 01.04.1997 року вона була звільнена з роботи, з 01.01.1998 року поновлена, з серпня 1998 року уходила у відпустку з зв`язку з народженням дитини. ОСОБА_8 також працювала на цій фірмі, а з 01.09.1998 року була переведена на підприємство «Маса-інвест». З ОСОБА_8 підтримувала дружні стосунки, обговорювали можливість отримання позики для придбання квартири, адже вона, ОСОБА_9 , сама отримувала на фірмі таку позику. Обставини укладення договору позики ОСОБА_9 не знала, оскільки тимчасово не працювала у той період, але пояснила, що з 01.01.1998 року протягом 8-ми місяців ОСОБА_8 щомісячно погашала позику по 100 грн. в місяць, погасивши усього 800 грн. Залишок позики в подальшому був ТОВ «Деа Рома, ЛТД» списаний. Усі документи за спливом часу були втрачені, але збереглися у архівній версії програми 1С, роздруківки яких свідок надавала суду під час розгляду іншої цивільної справи. ОСОБА_4 свідок ОСОБА_9 бачила один раз, він приходив на роботу до ОСОБА_8 , коли вона була вагітна, вони про щось розмовляли, після цієї розмови ОСОБА_8 була засмучена та скаржилась на погані відносини з чоловіком.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що проживає в одному під`їзді з ОСОБА_2 по АДРЕСА_5 , тому знає, що подружжя ОСОБА_7 після одруження деякий час мешкали разом, в одній квартирі з ОСОБА_2 . Під час вагітності ОСОБА_8 її чоловіка він не бачив, чи мешкали вони разом у будь-якому іншому приміщенні, не знає.

Свідок ОСОБА_12 дав у судовому засіданні аналогічні пояснення.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, спадкової справи після померлої ОСОБА_8 за 2014 рік, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 09.11.1991 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 09.11.1991 року зроблено відповідний актовий запис за № 2547, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 09.11.1991 року відділом запису актів громадянського стану виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів (т. 1 а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (т. 1 а.с.108).

Згідно договору купівлі-продажу від 21.04.1997 року № 342, ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано в ЗМБТІ на ОСОБА_8 (т. 1 а.с.91, 112).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1999 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 розірвано (т. 1 а.с. 117), про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис за № 232, що підтверджуються Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 27.06.2000 року відділом запису актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя та копією рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1999 року (т. 1 а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №237 (т. 1 а.с. 67, 116).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, за заявою ОСОБА_2 (матері ОСОБА_8 ), приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу №103 за 2014 рік (т. 1 а.с. 66).

З матеріалів спадкової справи встановлено, що заповіту ОСОБА_8 не залишила, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 є її син ОСОБА_5 та її мати ОСОБА_2 .

ОСОБА_5 в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України також прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_8 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не видавалось. Право на оформлення в нотаріальному порядку права на частку у спадщині, як спадкоємцями першої черги, ними не втрачено.

22.10.2014 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_5 , 1995 р.н., визнаний недієздатним (т. 1 а.с. 87).

24.12.2014 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_2 призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_5 , рішення набрало законної сили 05.01.2015 року (т. 1 а.с. 86).

19.07.2019 року ОСОБА_4 , звернувся до нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку придбаної в період шлюбу квартири, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 року №1363/02-31 у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено, оскільки чинною на той час редакцією статті 71 Закону України «Про нотаріат» було передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не були подружжям (т. 1 а.с. 31).

31.07.2019 року ОСОБА_4 , звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, як придбаної під час шлюбу.

Рішенням суду від 28.05.2020 року у справі №335/8461/19 у задоволенні його позову було відмовлено (т. 1 а.с. 35-39).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.11.2020 року його апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2020 року без змін (т. 1 а.с.40-46).

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що, звертаючись до суду на підставі вимог ст. 392 ЦК України, ОСОБА_4 , обрав належний спосіб захисту прав, але, оскільки рішення суду за позовом ОСОБА_4 безпосередньо впливає на права особи, яка не була учасником у даній справі, а саме на права недієздатного сина ОСОБА_5 , який не був залучений у якості відповідача до участі у справі, у позові відмовлено вірно.

Колегія суддів Запорізького апеляційного суду у постанові від 18.11.2020 року звернула увагу на те, що відмова у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, не позбавляє ОСОБА_4 знов звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, визначивши належне коло відповідачів у справі, з залученням у якості відповідача недієздатного ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_2 .

21.12.2020 року ОСОБА_4 , знову звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки Законом України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» (набрав чинності 08.08.2020 року), у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) (т. 1 а.с. 47).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 року №33/02-14 у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру (т. 1 а.с. 48, 102-103).

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого Херсонською товарною біржею «Смарагд-Південь» 21.04.1997 року, № 342А, ОСОБА_8 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_6 (т. 1 а.с.112).

Відповідно до копії протоколу № 4 зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Деа Рома, ЛТД» від 16.04.1997 року учасники ОСОБА_18 та ОСОБА_19 постановили надати безпроцентну позику у сумі 15460.00 грн. для придбання житла співробітниці Товариства ОСОБА_8 (т. 1 а.с.115).

Згідно з Договором позики від 18.04.1997 року № 65 ТОВ «Деа Рома, ЛТД» зобов`язалось надати таку позику ОСОБА_8 з метою придбання квартири (т. 1 а.с.114).

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_4 , ОСОБА_4 в період з 22.08.1995 року по 01.11.1996 року була призначена пенсія, як інваліду 2-ї групи, згідно виписки з історії хвороби № 3174 від 29.07.1995 року, ОСОБА_4 перебував на лікуванні у Науково-дослідному інституті нейрохірургії, де був прооперований, виписки з історій хвороб №1706 та № 4744 підтверджують знаходження ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні в МСЧ ЗРП відповідно в періоди з 05 квітня по 30 квітня та з 22 листопада по 17 грудня 1996 року (т. 1 а.с. 202-205).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили про погані взаємовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , що їм було відомо зі слів останньої, водночас ОСОБА_9 підтвердила, що ОСОБА_4 спілкувався з ОСОБА_8 на її роботі, ОСОБА_10 підтвердила факт святкування річниці шлюбу подружжя ОСОБА_7 у 1996 році.

Проти відомостей про факти хвороби та лікування ОСОБА_20 відповідач не заперечує, як і не заперечує проти факту спільної участі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 12.11.1997 року у шлюбній церемонії між ОСОБА_4 (рідною сестрою позивача) та ОСОБА_14 , яка відбулась у місті Києві.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права слід зазначити наступне.

Чинні Сімейний кодекс України від 10.01.2002 року №2947-III та Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року №435-IV, набули чинності 01.01.2004 року, до цього діяли відповідно Кодекс про шлюб та сім`ю України, Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року та Закон України від 07.02.1991року №697-XII «Про власність».

Пунктом 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/992 (справа №1-7/99) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, до правовідносин за цим позовом щодо виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру застосуванню підлягають відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, Цивільного кодексу Української РСР та Закону України від 07.02.1991 року N697-XII «Про власність» (далі Закон №697-XII), а до спірних правовідносин щодо захисту права власності, які виникли після одержанням постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 року №33/02-14, застосуванню підлягають відповідні положення чинних Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Шлюбний контракт щодо майнових прав та обов`язків подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не укладався, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить про наявність презумпції спільної сумісної власності на майно (в тому рахунку грошові кошти) набуте подружжям під час шлюбу, а отже тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на відповідача.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, на підставі якої подано до суду позов, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Невизнання ОСОБА_2 позову та оспорення нею права позивача на частку спірної квартири, в силу статті 392 ЦК України є підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою суду від 31.03.2021 року про прийняття позову до розгляду відповідачу встановлений строк для подання заперечення щодо наведених у відповіді позивача на відзив 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Відповідно до заперечень відповідача від 21.07.2021 року на відповідь на відзив на позовну заяву, ця відповідь була доставлена на адресу відповідача поштовим відправленням 26.05.2021 року.

Заперечення не містить посилання на причини пропуску встановленого судом 5-тиденного строку, тому, зважаючи на клопотання представника позивача, судом не розглядаються.

За клопотанням відповідача ОСОБА_2 судом досліджені матеріали цивільної справи №335/8461/19, а саме:

- а.с. 241, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2016 року у цивільній справі № 331/229/16-ц за позовом ОСОБА_21 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, в описовій частині якого зазначене, що звертаючись до суду, у позові ОСОБА_21 зазначила, що в період часу з 1999 року по 2015 рік проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась донька;

- а.с. 245-246, роздруківки з особистого комп`ютера свідка ОСОБА_9 , «Карточка счета 73.2 Розр.по наданим займам за 4 квартал 1998г.с начала года: ОСОБА_22 » та «Оборотно-сальдовая ведомость по счету 73.2 за 4 квартал 1998г.с начала года» відповідно до яких в погашення позики ОСОБА_8 в період з 30.01.1998 року по 31.08.1998 року, щомісячно по 100 грн., внесла 800 грн.

Ці документи, на думку відповідача, мають свідчити про те, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю ОСОБА_8 .

З таким твердженням суд не погоджується, оскільки спірна квартира була придбана 21.04.1997 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був розірваний 12.08.1999 року, тому сам по собі факт наявності або відсутності у ОСОБА_4 інших відносин в період часу з 1999 року по 2015 рік не може свідчити про те, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю.

Відомості у роздруківках з особистого комп`ютера, які відповідають поясненням свідка ОСОБА_9 , які вона давала у судовому засіданні, також не є доказом того, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю ОСОБА_8 , оскільки у них викладені факти часткового погашення позики під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Верховний Суд у постанові від 20.01.2023 року у справі №337/4714/20 (61-8066св22) сформулював висновок, що вирішуючи питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

За наслідками досліджених судом доказів під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_8 до розірвання шлюбу їх шлюбу не встановлено, того, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю ОСОБА_8 , не доведено.

За життя ОСОБА_8 не зверталася до суду з позовом про визнання майна придбаного під час шлюбу особистою власністю.

Відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру.

Суд не погоджується з заявою відповідача про необхідність застосування положень частини 2 статті 72 Сімейного кодексу України, статей 256, 257 ЦК України щодо позовної давності, строк якої, на думку відповідача, сплинув у березні 2002 року.

Як вбачається із змісту позову ОСОБА_4 , його підставою є необхідність захисту свого права власності, обумовлена невизнанням цього права відповідачем, а не поділ майна подружжя.

Закон України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин», яким у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя), набрав чинності 08.08.2020 року, у зв`язку з цим, 21.12.2020 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири, а після отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 року №33/02-14 у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру, ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду.

Положеннями ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Абзацом 4 пункту 37 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено: «оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність».

Звідси твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковими.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на захист власності викладено у ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст.1 у своїй суті забезпечує право власності».

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Заяву відповідача про застосування строку позовної давності залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 05.06.2023 року.

Суддя Ю.В. Геєць