Номер провадження: 22-ц/813/1375/23
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 м. Одеса

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Цюри Т.В., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції в Одеській області,

треті особи: КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна,

розглянув в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року у складі судді Бузовського В.В.,

встановив:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області, треті особи: КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 31 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М.; визнання недійсним та скасування рішення КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 24 вересня 2007 року, реєстраційний №18083125, номер запису 282 в книзі 646пр-63 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 , тип об`єкта: квартира АДРЕСА_2 ; зобов`язання Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про скасування рішення КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 вересня 2007 року, реєстраційний номер 18083125, номер запису 282 в книзі 646пр-63 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 , тип об`єкта: квартира АДРЕСА_2 .

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що проживав разом з дружиною ОСОБА_5 з 1996 року за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належала позивачу та його дружині ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, 10.11.2006 за №12-31752, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 06.03.2007 року у книзі №638 пр., на стор. 35 під №282. 31 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири. Позивач ОСОБА_1 вказує про те, що з сином ОСОБА_6 та невісткою ОСОБА_2 була домовленість про те, що між ними буде укладений договір довічного утримання та догляду. Позивачу ОСОБА_1 та його дружині було продемонстровано сторінку договору, на якій зазначено про те, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зберігається право довічного проживання на зазначеній житловій площі. Позивач зазначив, що постійно проживав і проживає по теперішній час в спірній квартирі і сплачує комунальні та інші послуги. Участі в оплаті послуг ОСОБА_7 не приймає. Наявність у ОСОБА_1 спірного житла як єдине, що підтверджує відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача - ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивача ОСОБА_6 . Після смерті сина та дружини, утримання позивача припинилося. Відповідач припинила його матеріальне забезпечення, після чого позивач зрозумів, що його ввели в оману. Позивач вказує про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири необхідно визнати недійсним, оскільки він укладений під впливом обману, позивач його навіть не читав, при цьому думаючи, що він укладає договір довічного утримання.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт не передавання грошей за договором купівлі-продажу від 31 липня 2007 року підтверджено при допиті в суді 19 червня 2018 року роздруківкою з технічного запису по цивільній справі №523/15638/17, де сама відповідач при допиті суддею визнала, що гроші за договором купівлі-продажу від 31 липня 2007 року не передавалися. Судом першої інстанції також не було взято до уваги, що син ОСОБА_6 і невістка ОСОБА_2 навмисно ввели в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки йому та дружині було обіцяно зобов`язання довічного утримання, про що і вказано у пункті 7 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31 липня 2007 року. Квартира, є у власності двох співвласників і належить їм на праві спільної часткової власності мала б визначатися в договорі частками кожного з них, проте, нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна на порушення пункту 57 діючої на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України частки права власності на момент укладання договору не вказала. Просить суд взяти до уваги, що його було введено умисно в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман з боку «покупців» сина ОСОБА_6 , невістки ОСОБА_2 був наявний, бо вони, знаючи, що якби він і дружина володіли правдивою інформацією щодо оформлення цього договору, не вступили б у ці правовідносини, невигідні для нас, і правочин щодо купівлі-продажу квартири не вчинили б. Обман до них було застосовано умисними діями боку «покупців» сина ОСОБА_6 , невістки ОСОБА_2 щодо обставин, які мають істотне значення: суті і природи правочину, прав та обов`язків сторін, невірні записи в оформлені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не відповідають волі продавців у відносинах, породжених цим правочином.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2021 відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.11.2021 призначено справу до розгляду.

У зв`язку з відставкою судді ОСОБА_8 справу передано до провадження головуючого судді Сєвєрової Є.С., судді учасники колегії: Комлева О.С., Цюра Т.В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2023).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.03.2023 цивільну справу прийнято до провадження.

Сторони в судове засідання 25.05.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, 10.11.2006 за №12-31752, та зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 06.03.2007 у книзі №638 пр., на стор. 35 під №282, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 .

31.07.2007 між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності №16027655 від 24.09.2007, ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 31.07.2007, який посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062.

Згідно з п.7 договору купівлі-продажу від 31.07.2007 за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зберігається право довічного проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до письмової довідки сер. МСЕ №036065 від 30.12.2003, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , про що Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №80.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 .

Відповідно до медичного висновку, виданого КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 11.04.2017, ОСОБА_1 частково не здатний до самообслуговування.

Вбачається, що з 29.10.1997 по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поняття договору купівлі-продажу розкрите в ст. 224 Цивільного Кодексу України. За цим договором, продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двосторонньою угодою, оскільки при її укладанні та здійсненні виявляється воля двох сторін, які беруть у ній участь.

Договір купівлі-продажу - це угода взаємна, оскільки обидві сторони беруть на себе відповідні обов`язки: продавець - передає майно, покупець - приймає його і оплачує. Угода купівлі-продажу є оплатною, оскільки за передане майно покупець сплачує продавцеві певну суму грошей.

Договір повинен містити вказівку на ціну чи на спосіб її визначення. Так, відповідно до ст. 228 Цивільного Кодексу, "продаж майна проводиться за цінами, встановленими за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами".

Якщо договір купівлі-продажу підлягає реєстрації (у разі купівлі-продажу квартири), то право власності виникає у покупця в момент реєстрації договору (ст. 227 Цивільного Кодексу).

За приписом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

За приписами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. ст. 230-233 Цивільного кодексу України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману фізичну особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено.

Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: 1) наявність умислу в діях відповідача, 2) істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, 3) наявність обману.

Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування підстав визнання договору купівлі-продажу від 31.07.2007 недійсним позивач вказував, що він помилявся щодо природи оспорюваного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, потребу у догляді й утриманні та домовленість з відповідачем, вважав, що ним укладено договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу.

Водночас у п. 2 спірного договору сторони узгодили, що ОСОБА_1 до укладення договору отримав від представників неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок квартири в сумі 44 000 грн. Пунктом 7 сторони визначили, що за ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зберігається право довічного проживання в квартирі. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом.

Будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку ОСОБА_7 позивач не надав.

Крім того, позивачем не заперечується, що на даний час він продовжує проживати у спірній квартирі, отже, договір виконується сторонами.

Як зазначалось вище для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману на позивача покладається обов`язок з доведення наявності трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин (складових), які є підставами для визнання недійним договору купівлі-продажу, на підставі статті 230 Цивільного кодексу України. Оскільки під час розгляду справи позивачем вказаних складових не доведено, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Наявність у позивача інвалідності 2-ї групи, не може свідчити про те, що оскаржуваний договір ним був укладений під впливом обману або з метою приховання іншого правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов`язків.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі і волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України щодо "Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі N 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Як вбачається зі змісту договору продаж квартири був вчинений за 44 000 грн. Також зазначено, що інвентаризаційна оцінка квартири становить 43 948 грн. Факт не передання в судовому порядку не встановлений.

Отже, стороною позивача не доведено належним чином мету приховання удаваного правочину і як вбачається з матеріалів справи воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору купівлі -продажу квартири з умовою зберігання за позивачем права довічного проживання в ній, а не договору довічного утримання. У обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору.

Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину, за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між сторонами договору купівлі-продажу. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації, особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії, та настання певних правових наслідків, про що свідчить зміст нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, підписаний сторонами.

Відсутність в матеріалах нотаріальної справи копій паспортів продавців не є підставою для визнання правочину недійсним, факт підписання позивачем договору не оскаржується.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 05.06.2023.

Головуючий:

Судді: