ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8248/23 Справа № 226/999/23 Суддя у 1-й інстанції - Редько Ж.Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №226/999/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Редько Ж.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Димитровського міського суду Донецької області до відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 10.08.2021 по 20.12.2021 перебувала в трудових стосунках з відповідачем та 20.12.2021 була звільнена за ч.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення остаточного розрахунку з нею не було проведено. Крім того за період роботи на підприємстві утворилась заборгованість по заробітній платі за квітень 2021 року 18970 грн 16 коп., за травень 2021 року 17961 грн 13 коп., за червень 2021 року 16226 грн 30 коп., за липень 2021 року 23431 грн 68 коп., за серпень 2021 року 16236 грн 87 коп., всього 92826 грн 14 коп., що підтверджується розрахунковими листами. Беручи до уваги відомості, що містяться в розрахункових листах, вона самостійно розрахувала свій середньоденний заробіток, який становить 1278 грн 98 коп. Оскільки в порушення трудового законодавства відповідач не розрахувався з нею в день звільнення позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 92826 грн 14 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 по день винесення судового рішення.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 :заборгованість по заробітній платі в сумі 15913 грн 76 коп. з урахуванням вже утриманих податку та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 21.12.2021 по21.06.2022 в сумі 90000 грн 82 коп. без утримання податку та інших обов`язкових платежів та судові витрати в сумі 1073 грн 60 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеними судовими рішеннями, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшивши цей розмір до 15 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 90 000 грн. в 5,5 разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, що є несправедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, оскільки він перевищує розмір заборгованості по заробітній платі у сумі 15 913,76 грн. Судом не враховано критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, зазначено, що позивач звернулася до суду з даним позовом через півтора року після звільнення, що на думку відповідача свідчить про умисне зволікання з метою подальшого особистого збагачення за рахунок відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, враховуючи період невиплати заробітної плати, а також те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 143 210,13 грн. є значною для відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що співмірним, пропорційно позовним вимогам, буде розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 90 000,82 грн. Просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 92 826,14 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку`у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до доводів апеляційної скарги, відповідач оскаржує рішення суду лише у частині середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 10.08.2020 по 20.12.2021 знаходилася в трудових стосунках з ДП «ВК «Краснолиманська». Відповідно до наказу №3279/к від 20.12.2021 ОСОБА_1 звільнена на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 03.07.2023 заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати складає: за квітень 2021 року - 2034 грн 95 коп., за травень 2021 року 6212 грн 86 коп., за червень 2021 року 2859 грн 09 коп., за липень 2021 року 4117 грн 21 коп., за серпень 2021 року 689 грн 65 коп., а всього 15913 грн 76 коп. Ця сума вказана після утримання обов`язкових податків і зборів.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 03.07.2023 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1164 грн 31 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати в сумі 15913 грн. 76 коп., який при звільненні не провів з позивачем остаточного розрахунку та не виплатив позивачу нараховану їй заробітну плату. Крім того позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 21.06.2022 року включно, тобто до дня набрання чинності Законом України № 2352-ІХ.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 20.12.2021 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме: за квітень 2021 року - 2034 грн. 95 коп., за травень 2021 року - 6212 грн. 86 коп., за червень 2021 року - 2859 грн. 09 коп., за липень 2021 року - 4117 грн. 21 коп., за серпень 2021 року -689 грн. 65 коп., а всього - 15913 грн. 76 коп.

Таким чином, заборгованість із заробітної плати в сумі 15913 грн. 76 коп., з якої вже утримані обов`язкові податки і збори, підлягає стягненню з відповідача

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 , яка звільнена 20.12.2021р., не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. (п. 8 Порядку).

З огляду на вищевикладене та те, що час затримки обмежений відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України шістьма місяцями, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, з 21.12.2021 (наступний день після звільнення) до 21.06.2022 (останній день шестимісячного строку) становить 123 дні.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 03.07.2023 позивачу в жовтні 2021 року за 16 робочий днів нараховано заробітну плату в сумі 20636 грн. 34 коп., у листопаді 2021 року за 21 робочий день - 22443 грн. 17 коп.

Отже середньоденна заробітна плата позивача складає 1164 грн. 31 коп. ((20636,34 грн. + 22443,17 грн.) : (16 днів + 21 днів)).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції, розміром середнього заробітку за період з 21.12.2021 до 21.06.2022 у розмірі 143210 грн. 13 коп., виходячи з розрахунку 123 робочих дня та середньоденної заробітної плати 1164 грн. 31 коп.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)та в постанові Верховного суду від 09 вересня 2020 року провадження № 61-2578св19.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума середнього заробітку перевищує в 5,5 разів розмір заборгованості по заробітній платі, що є несправедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки з урахуванням періоду невиплати заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 143 210,13 грн., стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, судом першої інстанції було враховано розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості(понад півтора роки), яка ще не виплачена, граничний шестимісячний період для стягнення середнього заробітку за час затримки та застосовано принцип співмірністі та пропорційністі та зменшено середній заробіток за час затримки розрахунку до 90 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

На думку колегії суддів, визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідає принципу розумності виваженості та справедливості та не призведе до надмірного тягаря для відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19 липня 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: