Єдиний унікальний номер №333/2395/23
Номер провадження №2/333/1766/23
Іменем України
22 листопада 2023 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Піха Ю.Р.
за участю секретаря судового засідання Гудіна І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення коштів, -
29.03.2023 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_2 за послуги перевезення, свої вимоги мотивувала тим, що 28.11.2022 року вона знайшла оголошення щодо перевезення на окуповану територію, а саме до м.Василівка, Запорізької області. 28.11.2022 року позивач почала вести переписку з особою щодо поїздки із м.Запоріжжя до м.Василівка, а 05.12.2022 року частково перевела кошти в сумі 500 гривень на карту ОСОБА_3 . Станом на дату подання позовної заяви поїздка не відбулась, гроші їй не повернули.
У зв`язку з чим просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 кошти за сплачену послугу перевезення у розмірі 3 500 гривень.
Позивач до судового засідання не з?явилась, від її представника ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримала.
В судові засідання, призначені на 17.08.2023 р., 11.10.2023 р., 22.11.2023 р. р. відповідач по справі не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позову та будь-яких інших заяв чи клопотань до суду не надав. Про час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, розміщенням оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
В зв`язку з чим суд, урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду,
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором.
Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Законом України "Про захист прав споживачів" установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до статті 29 Закону України від 05 квітня 2001року №2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III) автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.
У відповідності до статті 35 Закону № 2344-III до послуг пасажирського автомобільного транспорту належать послуги пасажирського автомобільного транспорту, які поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення.
Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» перевезення пасажирів, віднесено до видів господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню( п. 24 ч. 1 ст. 7 цього Закону).
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1001 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом (далі Ліцензійні умови), відповідно до пунктів 3, 4 яких, господарська діяльність може провадитись юридичними особами та фізичними-особами підприємцями шляхом, зокрема, внутрішніх перевезень пасажирів на таксі.
Разом з тим, пунктом 9 вищевказаних Ліцензійних умов, здобувач ліцензії, ліцензіат оформлює трудові відносини з персоналом автомобільного транспорту, визначеним пунктами 10, 12-15 цих Ліцензійних умов, шляхом укладання трудового договору відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України.
Таким чином відповідач повинен обов`язково мати ліцензцію, що надає право здійснювати суб`єкту господарювання послуги з перевезення пасажирів.
Оскільки матеріали справи не містять: доказів наявності у відповідача ліцензії, яка б надавала право здійснювати господарську діяльність з перевезення пасажирів, доказів здійснення позивачкою замовлення на надання послуг з перевезення; доказів існування договірних відносин з відповідачем, доказів того, що замовлення мав здійснювати саме відповідач, суд вважає, що позивачкою не надано доказів в обґрунтування тих підстав позову, на які вона посилалася в позовній заяві, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини справи з`ясовувати обставини щодо невиконання чи неналежного виконання відповідачем зобов`язання з надання послуг перевезення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Слід зазначити, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на виконавцеві.
В якості доказів позивачем на підтвердження своїх вимог щодо стягнення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням послуг, надано копії переписки з невідомою особою у месенджері «Вайбер».
Разом з цим, переписка у програмі обміну інформацією «Viber», на яку покликається позивач, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку, крім того, наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації, а тому цей доказ також не може бути прийнятий як належний та допустимий.
На підтвердження позовних вимог позивач надала квитанцію про переказ коштів відповідачу по справі ОСОБА_2 , в якій зазначено в призначенні платежу: «переказ власних коштів».
Оцінюючи вказану квитанцію, суд звертає увагу на те, що в квитанції про переказ коштів, відсутні відомості про призначення платежу, отже на переконання суду, підстави для відшкодування вказаних коштів за невиконання вимог, а саме за послуги перевезення, відсутні.
Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості, що виникла у зв`язку із порушенням умов договору, безспірних доказів, які б підтверджували його обґрунтування, не надано.
На підставі вище наведеного, з огляду на відсутність належних, достатніх та допустимих доказів позовних вимог ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні.
У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 200 263-265 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення коштів- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Комунарським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 29 листопада 2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Ю.Р.Піх