Справа №477/1767/20
Провадження № 22-ц/812/511/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за відсутності учасників справи повідомлених про дату, час та місце розгляду справи належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її адвокатом

Шубіною Яною В`ячеславівною

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Козаченком Р.В., повний текст складено 10 березня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , яка діє як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договорами позики

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який є її чоловіком, дав у борг ОСОБА_2 10000 доларів США строком до 05 березня 2019 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,5% місячних, про що останнім була складена розписка.

16 липня 2018 року ОСОБА_5 дав у борг ОСОБА_2 ще 10000 доларів США строком до 16 липня 2019 року зі сплатою 2.5% відсотків, про що відповідач також написав розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, єдиним його спадкоємцем була визнана його дружина ОСОБА_1 .

Станом на час звернення з позовом до суду відповідач 05 червня 2019 року погасив борг тільки в сумі 500 доларів США.

Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_5 вона набула прав спадкодавця, в тому числі й права на отримання коштів за борговими зобов`язаннями, тому просила стягнути з відповідача кошти за договорами позики, укладеними між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в загальній сумі 24500 доларів США, з яких 19500 доларів США - основний борг за позикою, та 5000 доларів США - борг за відсотками.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , яка діє як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , 2014 року народження.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмова у задоволені позову мотивована судом тим, що виходячи із висновку почеркознавчої експертизи, представлені суду розписки разом з графіком погашення не дають суду впевненого висновку про дійсне укладення договорів позики та отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_5 , оскільки підтверджено наявність тільки підпису в одній розписці та в графіку погашення, до того ж сам підпис, як виписав експерт в своєму висновку, конструктивно простий.

З врахуванням цього, та беручи до уваги, що сама розписка від 16 липня 2018 року написана не ним, то у суду виникає обґрунтований сумнів, що ОСОБА_2 її підписав і, як наслідок, отримав грошові кошти, зазначені в ній.

За такого, суд прийшов до висновку, що достатніми та переконливими доказами не було підтверджено укладення договорів позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та отримання останнім коштів в загальній сумі 20000 доларів США, тому вимоги позивачки про їх повернення з процентами та в межах її частки у спадщині задоволенню не підлягають.

Додатковим рішенням того ж суду від 06 квітня 2023 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати у розмірі 19943 грн.21 коп., що складаються із витрат на правничу допомогу в сумі 11500 грн. та витрат з проведення експертизи 8443 грн.21 коп.

В апеляційній скарзі на рішення суду адвокат Шубіна Я.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , вказує, що зазначене рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказувала, що судом першої інстанції зроблено висновок про не можливість встановити ким саме були письмово викладені розписки, що є підставою для визнання його нікчемним, та відповідно відмови в задоволенні позову.

У свою чергу, судом не було визнано недійсним договір позики, оформлений вищезазначеними розписками.

Таким чином, рішення суду має бути скасоване в зв`язку з тим, що суд застосував неіснуючу норму права до договору позики - підписання договору позики не боржником, та не застосував закон, який підлягав бути застосований - ч.1 ст.204, ч.1 ст.526, 1046, 1047 ЦК.

Крім того, підписавши власноручно графік погашення боргу - відповідач визнав, що ним було частково погашено заборгованість за договором позики, а саме: 500$- 15 червня 2019р.; 125$ - 21 жовтня 2019 року; 125$ - 05 листопада 2019 року; 125$ - 06 грудня 2019 року.

Відповідно, ОСОБА_2 підписавши графік погашення боргу від 15 червня 2019 року, фактично вчинив нову угоду «новацію», згідно умов якої зобов`язання за двома розписками (від 05 березня та від 16 липня 2018 року) на загальну суму 20000,00 доларів США припинено, та виникло нове зобов`язання на загальну суму 19125.00 доларів США.

Також зазначила, що в підготовчому засіданні, представник відповідача підтвердив факт отриманні грошових коштів, за розписками від 05 березня та 16 липня 2018 року, однак суд, в своєму рішенні не дослідив цей факт та не надав йому правової оцінки.

22 жовтня 2020 року відповідач в своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що частково визнає позовні вимоги в сумі 5000 доларів США, зазначивши наступне, однак суд, в своєму рішення не дослідив цей факт та не надав йому належної правової оцінки.

На час розгляду справи апеляційним судом відзив від відповідача не надходив.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Шубіна Я.В. про дата, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача - адвоката Шубіної Я.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі.

Відповідач, третя особа у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на наведене та враховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 05 березня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики (розписка), предметом якого було отримання останнім грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США строком до 05 березня 2019 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 2,5% місячних (т.1 а.с.5).

Також, 16 липня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики (розписка), предметом якого було отримання останнім грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США строком до 16 липня 2019 року з зобов`язанням щомісячної сплати відсотків за користування коштами у розмірі 2,5% від суми боргу (т. 1 а.с.6).

Зазначення у розписці про отримання коштів у борг зі сплатою відповідних відсотків за користування цими коштами передбачає обов`язок позичальника повернути позику з відсотками.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с.10).

Згідно витребуваної судом першої інстанції спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бороздіною О.Г., спадщину після його смерті за законом прийняла дружина ОСОБА_1 та його неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Діти спадкодавця ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також його мати ОСОБА_8 своїми заявами від спадщини відмовилися на користь позивача ( т.1 а.с.59-68).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що після смерті чоловіка вона отримала, зокрема, право кредитора за договорами позиви від 05 березня 2018 року та 16 липня 2018 року, та посилалась на те, що у порушення умов договорів взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав, не повернув її чоловікові за життя суму боргу у розмірі 20 000 доларів США та проценти, а вже після його смерті сплатив лише 500 доларів США, тому залишок боргу 24500 доларів США, з яких: 19500 доларів США - основний борг за позикою та 5000 доларів США - борг за відсотками, просила повернув їй, як спадкоємцю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що виходячи із висновку почеркознавчої експертизи, представлені суду розписки разом з графіком погашення не дають суду впевненого висновку про дійсне укладення договорів позики та отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_5 , оскільки підтверджено наявність тільки підпису в одній розписці та в графіку погашення, до того ж сам підпис, як виписав експерт в своєму висновку, конструктивно простий. З врахуванням цього, та беручи до уваги, що сама розписка від 16 липня 2018 року написана не ним, то у суду виникає обґрунтований сумнів, що ОСОБА_2 її підписав і, як наслідок, отримав грошові кошти, зазначені в ній.

За такого, суд прийшов до висновку, що достатніми та переконливими доказами не було підтверджено укладення договорів позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та отримання останнім коштів в загальній сумі 20000 доларів США, тому вимоги позивачки про їх повернення з процентами та в межах її частки у спадщині задоволенню не підлягають.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий висновок суду викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 чинного ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування( частина 2 статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( статті 79 ЦПК України).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, провадження№ 14-308цс18).

Заперечуючи проти позову, відповідач не визнавав дійсність розписок та графік погашення боргу, які надані до суду позивачем.

За клопотанням відповідача, з метою спростування вказаного доказу, судом першої інстанції призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Миколаївське відділення від 15 липня 2022 року №21-1112, встановити ким виконано письмову розписку від 05 березня 2018 року не виявляється можливим. Підпис у розписці від цієї дати виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою.

Також не виявляється можливим встановити ким виконано письмову розписку від 16 липня 2018 року. Проте підпис у розписці від цієї дати виконаний самим ОСОБА_2 .

Підпис у графіку погашення боргу від 15 червня 2019 року виконаю самим ОСОБА_2 .

Саме ці висновки колегія суддів приймає до уваги як належні та допустимі докази отримання коштів та їх повернення у цій справі.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

З огляду на викладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання відповідачеві грошових коштів за розпискою від 05 березня 2018 року, оскільки судовою експертизою встановлено, що відповідач не складав та не підписував спірну розписку, яка могла б слугувати підтвердженням факту отримання останнім грошових коштів, обумовлених договором позики.

З урахуванням обставин справи, що переглядається, а саме встановлення факту непогодження ОСОБА_2 умов розписки від 05 березня 2018 року власноручним підписом, колегія суддів зазначає, у цій справі подана до суду розписка не підтверджує факту отримання відповідачем позики від ОСОБА_5 (т.1 а.с.214).

Відтак, наявність у позивача боргового документа, дійсність якого спростована відповідачем не дає підстав для стягнення з останнього основного боргу та процентів за цією розпискою.

В той же час, зважаючи на вищевикладене у сукупності, враховуючи, що оскільки в розписці від 16 липня 2018 року стоїть підпис ОСОБА_2 і зазначено, що кошти були передані, тому відповідно договір позики був укладений ( т.1 а.с.215).

Колегія суддів констатує, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, виходить з того, що договір, укладений 16 липня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , за своєю юридичною природою є договором позики, згідно з яким відповідач отримав у борг 10 000 доларів США на строк до 16 липня 2019 року. Оскільки відповідач належним чином не виконував умови договору позики та грошові кошти, отримані у борг, у визначені договором строки не повернув, то позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до документу, названого позивачем графіком нарахування та погашення боргу, підтверджено особистим підписом ОСОБА_2 сплату 15 червня 2019 року 500 доларів США, які позивач, при зверненні до суду, зарахувала в рахунок погашення основного боргу.

Зважаючи на те, що грошові кошти за вказаним договором відповідачем у повному обсязі не повернуті, колегія суддів приходить до висновку, що сума боргу становить 9500 доларів США.

За такого, твердження відповідача про те, що він не укладав оспорюваний договір від 16 липня 2018 року, є об`єктивно суперечливим та не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на висновки проведеної судової експертизи та сплату ним грошей в рахунок виконання боргових зобов`язань.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Вказана правова позиція підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Як видно із договору позики від 16 липня 2018 року сторонами було визначено розмір процентної ставки 2.5% щомісячно на суму боргу. За такого, вимоги позивача про стягнення процентів за користування коштами також є обґрунтованою.

Обґрунтовуючи розмір стягнення з відповідача боргу, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219ЦК України не входить до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: право на аліменти , пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.

Згідно зі статтею 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який пережив його.

Відповідно до пункту 4 договору про поділ спадкового майна від 20 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., частки спадкоємців є рівними, але у зв`язку з відмовою на користь ОСОБА_1 інших спадкоємців за законом, частки визначено наступним чином: ОСОБА_1 - 4/5, ОСОБА_4 - 1/5( т.1 а.с.69-71).

Оскільки до спадкоємців в силу приписів цивільного законодавства входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, враховуючи розмір часток, отриманих спадкоємцями, розмір суми боргу позивача за договором позики від 16 липня 2018 року становить 7600 доларів США (9500:5х4).

За умовами договору позику від 16 липня 2018 року, позичальник зобов`язався сплачувати щомісячно 2.5%. Відтак, за умови належного виконання позичальником умов договору останній повинен був сплатити позикодавцеві проценти у розмірі 3000 доларів США за рік (2.5% х 12 х 10000). Позивач при зверненні до суду з позовом просила про стягнення за цим договором проценти у розмірі 2500 доларів США, при цьому свого розрахунку не навела.

Відповідачем на виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню основного боргу 15 червня 2019 року сплачено 500 доларів США.

З огляду на наведене, сума процентів, яку належить стягнути з відповідача на користь позивач становить 2390 доларів США ((2750 = 11 міс. х2.5% х 10000) - за період з 16 липня 2018 року по 15 червня 2019 року; 237.50 (1 міс. х 2.5% х 9500) - за період з 16 червня по 16 липня 2018 року; всього розмір процентів становить 2987.50 доларів США; 2987.50 : 5х 4= 2390).

Таким чином, з огляду на вищенаведене, оцінивши у сукупності надані сторонами по справі докази, з огляду на наведені обставини справи та часткове повернення відповідачем ОСОБА_2 отриманих за договором позики від 16 липня 2018 року грошових коштів в іноземній валюті, колегія суддів дійшла висновку, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 16 липня 2018 року у розмірі 7600 доларів США та проценти за договором у розмірі 2390 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково: оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Зміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18) зазначено, що «зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.

Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання».

Суд апеляційної інстанції дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, вважає що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що названий позивачем графік погашення та повернення коштів фактично є договором новації за іншими борговими зобов`язаннями, оскільки боргові зобов`язання на суму 20 000 доларів США є припиненими, та виникли нові на суму 19500 доларів США, не підтверджені належними доказами відповідно вимог статті 81 ЦПК України.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_9 22 жовтня 2020 року подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву на підставі статті 178 ЦПК України в якому зазначив про часткове визнання позову на суму основного боргу 5000 доларів. Кошти в сумі 15000 доларів США основного боргу не визнавав, оскільки вже повернув покійному. Так як своєчасно повернув всі відсотки за договором, то відсотки у сумі 5000 доларів США не визнав у повному обсязі (т.1 а.с.37-38,39).

Пізніше, 23 лютого 2021 року ним було надано уточнений відзив на позовну заяву, в якому зазначав проте, що належними та допустимими доказами не підтверджується укладання договору, оскільки на розписках відсутній його підпис як про отримання коштів, так і про їх повернення. Представникові ОСОБА_9 , яка особисто підписала відзив, він не надав згоди на визнання позову, навіть частково, тому відмовився від послуг цього адвоката ( т.1 а.с.80-85,86).

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення».

Так, принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Подібні висновки викладено і у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

З огляду на вказане вище колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем допущена суперечлива поведінка, оскільки після пред`явлення позову ним висловлювалася позиція щодо визнання договірних відносин з ОСОБА_10 . Разом з тим, через чотири місяці розгляду справи він почав заперечувати факт укладання договорів позики.

За клопотанням відповідача по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу за висновками якої встановлено підписання відповідачем розписки від 16 липня 2018 року та засвідчено його підписом сплата 15 червня 2019 року - 500 доларів США.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що вказане є підставою для визнання факту, що ОСОБА_2 отримав у липні 2018 року у ОСОБА_5 користування кошти та взяв на себе зобов`язання по їх поверненню.

Встановивши, що ОСОБА_2 вчинив дії, які свідчать про визнання ним договору позики - сплатив 500 доларів США, колегія суддів вважає, що своїми діями останній визнавав укладання договору позики від 16 липня 2018 року, хоча і заперечував про це у відзиві від 23 лютого 2021 року.

Колегія суддів зауважує на те, що при зверненні до суду позивачем також допущено поведінку, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, оскільки нею було приховано інформацію стосовного ще одного спадкоємця, який поряд з нею у відповідності до діючого законодавства має право на права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частин 1, 2 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 - 4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано:

-договір - доручення №22 про надання правової допомоги від 15 вересня 2020 року , укладений між адвокатом Шубіною Я.В. та Олач Т.В., строк до 15 вересня 2023 року ( п.3.1 Договору). За умова пунктів 4.2,4.3 цього договору гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього Договору. На момент підписання цього договору клієнт вносить на рахунок адвоката аванс в розмірі 28000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США (т.1 а.с.17-19,151-153);

протокол №1 узгодження договірної ціни ( додаток №1) від 15 вересня 2020 року до вищевказаного договору ( т.1 а.с.20), відповідно до якого сторони домовилися, що вартість гонорарару адвоката, в разі задоволення позову становить 20% від суми боргу за рішенням суду, що приблизно становить в розмірі 20000 доларів США, що становить еквівалент 4000 доларів США в гривні України за офіційним курсом ПАТ «Приватбанк».; на момент підписання цього договору, клієнт вносить на рахунок адвоката аванс в розмірі 28000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США;

- договір - доручення №22 про надання правової від 15 вересня 2020 року, укладений між адвокатом Шубіною Я.В. та ОСОБА_1 , редакція договору ідентична, але з деякими відмінностями, строк дії договору до 31 грудня 2023 року. За умовами п.4.2 гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього Договору, або протоколом узгодження договірної ціни, який є невід`ємним додатком до цього Договору. Пункт 4.3 відсутній ( т.1 а.с.124-125,183-184);

- протокол №1 узгодження договірної ціни ( додаток №1) від 15 вересня 2020 року до вищевказаного договору, відповідно до якого сторони домовилися, що розмір адвокатського гонорару за годину звичайної роботи адвоката становить 50% прожиткового мінімумів для працездатних громадян, встановленого на день оплати, а саме 1051 грн., погодинні нормативи з підготовки позовної заяви, ознайомлення з пакетом документів клієнта для підготовки позову, підготовка процесуальних документів( заяв, клопотань, скарг), участь у судових засіданнях, гонорар успіху - в разі винесення судом рішення про стягнення з відповідача суми боргу на користь позивача, сплата додаткового гонорару успіху в розмірі 5% від суми стягнутої за рішенням суду. Всього підготовка та подача позовної заяви з додатками в 3 екземпляри до Жовтневого районного суду Миколаївської області 10 годин вартість 1051 грн, становить 10510 грн.( т.1 а.с.126);

- акт №22-1 приймання передачі правових послуг згідно з договором про надання правової допомого №22 від 15 вересня 2020 року, від 22 червня 2021 року на суму 10510 грн. ( т.1 а.с.127);

- акт №22-2 приймання передачі правових послуг згідно з договором про надання правової допомого №22 від 15 вересня 2020 року від 22 червня 2021 року, на суму 14000 грн. за участь у судових засіданнях ( т.1 а.с.128);

рахунки - фактури №№22-1, 22-2 від 22 червня 2021 року на суму 10510 грн, 14000 грн. відповідно ( т.1 а.с.129,130). Квитанцій про сплату вказаних рахунків не надано.

Однак, вищезазначені документи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, із наданих адвокатом протоколів узгодження договірної ціни №1 від 15 вересня 2020 року вбачається, що сторони домовилися, що вартість гонорару адвоката, в разі задоволення позову становить 20% від суми боргу за рішенням суду, що приблизно становить в розмірі 20000 доларів США, що становить еквівалент 4000 доларів США в гривні України за офіційним курсом ПАТ «Приватбанк» (т.1 а.с. 20), а відтак з врахуванням стягнуто суми розмір витрат на правову допомогу повинен становити 56611 грн.94 коп. (9990 х 28.3343+283059.66х20% :100%).;

З іншого протоколу узгодження договірної ціни №1 від 15 вересня 2020 року( т.1 а.с.126) вбачається, що сторони домовилися про інший порядок визначення та нарахування витрат на надання правової допомоги: вартість робіт за підготовку та подачу позовної заяви становить 10510 грн, визначено вартість за 6 судових засідань 14000 грн. Додатковий гонорар успіху 5%, виходячи із розміру стягнуто суми 14152 грн.99 коп., а всього 38662 грн.99 коп. З врахуванням наведеного розмір витрат за надання правової допомоги становить 95274 грн.93 коп., оскільки будь-яких застережень щодо скасування певних узгоджень між сторонами матеріали справи не містять.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Основними критеріями визначення та розподілу судових витрат є їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Схожі правові висновки викладені в пунктах 33, 34 та 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із частинами 1,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , тому у відповідності до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

З відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2831 грн.61 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 4256 грн.42 коп., а всього 7094 грн.03 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її адвокатом Шубіною Яною В`ячеславівною - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , яка діє як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 7600 (сім тисяч шістсот) доларів США за основним боргом, 2390 (дві тисячі триста дев`яносто) доларів США заборгованості по відсоткам, 10000 (десять тисяч) грн. витрат за надання правничої допомоги та 7094 (сім тисяч дев`яносто чотири) грн. 03 коп. витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 05 червня 2023 року.