Провадження № 2/641/2137/2023 Справа № 641/2950/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Богдан М.В.,

за участю секретаря судового засідання Двірник О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з квартири -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить суд скасувати арешт, накладений ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2006 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , від якого мали двох доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .16.06.1993 року позивачем, а також її чоловіком та їх доньками була приватизована 3-х кімнатна ізольована квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за всіма членами родини. 25.01.2007 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 був розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_3 донька ОСОБА_5 , яка навчалася у США, померла. ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Харкові помер ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_5 донька ОСОБА_3 народила доньку ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Харкові померла друга донька ОСОБА_3 .

На підставі рішення виконкому Харківської міської Ради № 165 від 08.06.2022 року онуці позивача ОСОБА_6 було надано статус дитини-сироти. 29.06.2022 року рішенням виконкому Харківської міської Ради позивач була призначена опікуном над ОСОБА_6 .

Для оформлення спадщини на 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 після смерті дочок та чоловіка позивач звернулася до Четвертої Харківської міської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, оскільки на вищезгадану квартиру накладено арешт реєстратором-Сьомою Харківською Державною нотаріальною конторою, за реєстраційним номером 3844380 на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2006 року.

З державного реєстру на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єктів нерухомого майна стало відомо, що 06.10.2006 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м Харкова від 05.10.2006 року накладений арешт на об`єкт обтяження квартира, частина квартири, адреса: АДРЕСА_2 , власник ОСОБА_3 , заявник 7ХДНК.

Позивач звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова із заявою про видачу вказаної копії ухвали від 05.10.2006 року, однак їй було повідомлено, що вказана ухвала відсутня.

Для вирішення спору був направлений адвокатський запит до Основ?янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з проханням повідомити чи є у них відкритті чи закриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_3 .

У відповіді №70771 від 17.03.2023 року було повідомлено, що у них на виконанні знаходилося виконавче провадження №17293037 щодо виконання судового наказу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.07.2009 року № 2н-465 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитом на користь ЗАТ «Приватбанк» у сумі 46824,49 грн. Дата відкриття виконавчого провадження - 10.02.2010 року. У рамках відкритого виконавчого провадження арешт на спірну квартиру державним виконавцем не накладався, оскільки ЗАТ «ПРИВАТБАНК» продав борг фінансової організації, з якою ОСОБА_3 робив розрахунки.

Оскільки арешт квартири не пов?язаний з стягненням боргу за судовим наказом № 2н-465, відкритому виконавчому провадженню № 17203037 на користь ЗАТ «ПРИВАТБАНК», та відсутні інші відкриті виконавчі провадження стосовно ОСОБА_3 , позивач просить зняти арешт, накладений ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2006 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, заперечень чи відзиву на позов не подав.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 3, 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який розірвано 25.01.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції міста Харкова (а.с. 10-11).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали двох доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 23).

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 16.06.1993 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_3 , та членам його родини ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,, ОСОБА_3 , (а.с. 9)

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 25).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є донькою померлої ОСОБА_3 та онукою позивача ОСОБА_1 (а.с. 27).

Рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради ОСОБА_6 надано статус дитини-сироти, та ОСОБА_1 призначено опікуном ОСОБА_6 (а.с. 28-29).

Судом встановлено, що відсутні незавершені виконавчі провадження боржником за яким є ОСОБА_3 .

Зняття арешту з квартири позивачу необхідно для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватися при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

У постанові від 13.07.2022р. у справі №2/0301/806/11 Верховний Суд зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Верховний Суд зазначив, що саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також у вищевказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що у разі відсутності правового регулювання питання зняття обтяжень з майна боржника у певних випадках, відмова у задоволенні скарги щодо зняття арешту унеможливлює в подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна. Наявність тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, у цьому випадку наявність тривалого часу арешту майна спадкодавця за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у майнові права позивача.

Це є підставою для зняття арешту з майна боржника з метою захисту майнових прав позивача як спадкоємця після смерті своїх доньок та чоловіка.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.05.2023р. у справі №463/3251/22 зробила висновок про право спадкоємця має звертатися в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

Так, у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача та а тому, з метою недопущення порушення права власності позивача на вказану квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, що створює позивачу перешкоду в частині вільного користування та розпорядження майном, неможливість скасування арешту в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлена можливості захистити своє порушене право власності, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасування арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов належить задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 30, 76-89, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280, 354, 355 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з квартири задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2006 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РОНКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: М. В. Богдан