КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2703/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шкоріної О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Лабика Руслана Романовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТДВ «СК «Гардіан», в якому просила стягнути з відповідача на її користь 10 015,20 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування позову вказувала, що 03 жовтня 2019 року близько 11 год. 00 хв. водій ОСОБА_3 , рухаючись автомобільною дорогою місцевого значення Ружин - Рогачі на відстані 3,300 км від с. Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку с. Топори Ружинського району Житомирської області на автобусі «Рута 25», д.р.н. НОМЕР_1 , не вибравши безпечної швидкості руху, не врахувавши дорожньої обстановки, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 .

Від отриманих травм ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер в Ружинській ЦРЛ.

Вищевказані факти підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2020 року та свідоцтвом про смерть ОСОБА_4

03 жовтня 2019 року слідчим СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області до Єдиного реєстру досудового розслідування внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Постановою слідчого СВ Ружинського відділення поліції Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О.О., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000239 від 03 жовтня 2018 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_4 , закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України.

Уважала, що в результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього їй було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.

На підставі викладеного позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача Лабик Р.Р. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що шкоду завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого, оскільки матеріали справи не містять доказів, що потерпілий свідомо передбачав, бажав або свідомо допускав настання шкідливого для себе результату.

Уважав помилковим висновок суду про те, що відсутність у водія ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки дії пішохода не відносяться ні до стихійного лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо), ні до соціальних явищ (війни, страйки, акти владних органів тощо), не є надзвичайними. Такі дії потерпілого є звичайною грубою необережністю.

Посилався на те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність без вини власника такого джерела підвищеної небезпеки, а оскільки його відповідальність була застрахована, то на страховика покладається обов`язок відшкодувати потерпілому завдану шкоду.

11 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТДВ «СК «Гардіан», в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зауважував, що згідно змісту постанови слідчого від 29 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження, водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_4 шляхом застосування гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, що звільняє володільця джерела підвищеної небезпеки від зобов`язання з відшкодування завданої шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Лабика Р.Р., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р.Р. задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р.Р. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовлено у задоволенні клопотання ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний суд зауважив, що у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_4 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. Тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що шкоду ОСОБА_4 було заподіяно внаслідок непрямого умислу самого потерпілого, є непереконливим, так як вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, як підстава для звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Тому Верховний Суд не погодився з висновками судів про те, що відсутність у водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Зазначив, що апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не з`ясував коло осіб, які відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 , не перевірив доводів сторони позивача про те, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 , становить 50 076 грн, з яких ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню 10 015,20 грн, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що шкоди ОСОБА_4 було завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що полягали в порушені ним п. 6.7,10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України. ОСОБА_4 своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертного дослідження.

Крім того, відсутність у ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з велосипедистом не залежало від його волі.

Проте, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 03 жовтня 2019 року близько 11 год. 00 хв. на автомобільній дорозі місцевого значення Ружин - Рогачі на відстані 3,300 км від села Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку села Топори Ружинського району Житомирської області водій ОСОБА_3 , керуючи автобусом «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 . Від отриманих внаслідок ДТП травм ОСОБА_4 помер в Ружинській центральній районній лікарні, про що було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 03 жовтня 2019 року.

03 жовтня 2019 року слідчим СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області внесені відомості до ЄРДР №0000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 була застрахована у ТзДВ «Гардіан» за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів № АО1724645 та №АО1192407.

Постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О.О. від 29 квітня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000239 від 03 жовтня 2018 року за фактом ДТП, внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_4 , закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України.

У вищевказаній постанові слідчого зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що згідно з висновком експертизи технічного стану транспортного засобу №3/1086 від 21 листопада 2019 року на момент ДТП гальмівна система, рульове керування, ходова частина автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилися в технічно працездатному стані. В процесі дослідження технічного стану автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і настанням ДТП.

За висновком транспортно-трасологічної експертизи №3/1087 від 21 листопада 2019 року зовнішнім оглядом автобуса «Рута-25» визначена наявність слідів і пошкоджень ударно-динамічного характеру, які сконцентровані в його передній лівій кутовій частині і виражені слідами тертя металу, розламу та тріщин полімерних матеріалів. При цьому загальний напрямок слідоутворюючої сили, що спричинила вищевказані сліди та пошкодження ударно-динамічного характеру був спрямований спереду назад та під кутом зліва направо відносно повздовжньої вісі транспортного засобу. Сліди та пошкодження ударно-динамічного характеру мають єдиний механізм утворення і, виходячи з обставин пригоди, могли утворитися в процесі контакту наданого на дослідження транспортного засобу з велосипедом «Спутник». Первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся між передньою лівою кутовою частиною (переднє ліве крило, передній бампер) автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з правою частиною велосипеда «Спутник» (права рукоятка рульової труби, переднє колесо), в момент первинного контакту кут між поздовжньою віссю автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та поздовжньою віссю велосипеда «Спутник» визначався рівнем близько 39 ± 5°. З технічної точки зору місце наїзду автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на велосипед «Спутник» в повздовжньому напрямі розташовані на деякій відстані перед утворенням плями бурого кольору (позначено на схемі № 1), більш точніше вказати місце наїзду не виявилося можливим у зв`язку з відсутністю характерної слідової інформації, на підставі якої можна надати категоричний висновок.

Згідно з висновком експертизи обставин і механізму ДТП №3/1095 від 06 грудня 2019 року швидкість руху автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена за довжиною слідів гальмування, складає не менше 58,2 км/год, в наведених дорожніх умовах (в усіх наведених варіантах), водій автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_4 шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. В даній дорожній обстановці водію автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 необхідно було діяти відповідно до вимог пункту 12.3 ПДР. З технічної точки зору в діях водія автобуса «Рута-25» ОСОБА_3 не вбачається невідповідності дій технічним вимогам пункту 12.3 ПДР. В даній дорожній обстановці велосипедисту ОСОБА_4 необхідно було діяти відповідно до вимог пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР. В наведеній дорожній обстановці оцінка дій велосипедиста ОСОБА_4 не потребує спеціальних технічних пізнань з області судової автотехніки. З технічної точки зору при заданих вихідних даних причинному зв`язку з настанням ДТП є рух велосипедиста ОСОБА_4 в напрямку смуги руху автобуса «Рута-25» під керуванням ОСОБА_3 , в момент знаходження останнього від місця наїзду на відстані, недостатній для зупинки транспортного засобу з метою запобігання наїзду.

За висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №27-11/2-144 від 20 лютого 2020 року при зовнішньому огляді автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сила деформації направлена спереду назад та під кутом зліва направо відносно повздовжньої вісі транспортного засобу. При зовнішньому огляді велосипеда «Спутник» сила деформації направлена ззаду наперед та під кутом справа наліво відносно повздовжньої вісі переднього колеса велосипеда. Проаналізувавши показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , можна дійти висновку, що вони не суперечать частині показань щодо зміни напрямку руху велосипедиста справа наліво відносно автобуса. Враховуючи характеристики та локалізацію виявлених на трупі тілесних ушкоджень, слід рахувати, що в даному конкретному випадку було бокове, попутно-перехресне зіткнення між передньою лівою кутовою частиною автобуса «Рута-25» та правою частиною велосипеда «Спутник» при умові знаходження ОСОБА_4 на місці водія даного велосипеду.

Згідно з актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, №121 від 03 жовтня 2019 року на момент огляду (03 жовтня 2019 року о 15 год. 40 хв.) водій ОСОБА_3 перебував у тверезому стані.

Проведеним у кримінальному провадженні досудовим розслідуванням не встановлено невідповідностей в діях водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимогам ПДР, які перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням вказаної ДТП. У причинному зв`язку з настанням даної ДТП перебуває рух велосипедиста ОСОБА_4 в напрямку смуги руху автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 в момент його знаходження від місця наїзду на недостатній відстані для зупинки транспортного засобу з метою запобігання наїзду.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою загиблого велосипедиста ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 .

За змістом Заяви про коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого на момент смерті потерпілого ОСОБА_4 право на відшкодування моральної шкоди згідно пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має, зокрема, ОСОБА_1

20 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надіслав ТзДВ «СК «Гардіан» повідомлення про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди в сумі 10 015,20 грн, однак листом від 17 серпня 2020 року №17/08/20/8 ТзДВ «СК «Гардіан» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з вимогами статей. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Відповідно до вимог статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути компенсована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, компенсується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Поняття джерела підвищеної небезпеки визначено у статті 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки розуміють діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Таким чином, автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон № 1961-IV.

Статтею 3 Закону №1961-ІV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону №1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г»" і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону № 1961-ІV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №554/858/19

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що потерпілий ОСОБА_4 мав умисел щодо спричинення собі шкоди, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

Також відповідачем не доведено наявності непереборної сили з огляду на те, що непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим, пославшись виключно на висновок експертного дослідження №3/1095 від 06 грудня 2019 року, дійшов помилкового висновку, що шкоди ОСОБА_4 було завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що полягали в порушені ним п. 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України, а відсутність у ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з велосипедистом не залежало від його волі.

Такі висновки з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження наявності умислу у потерпілої особи, а також наявності непереборної сили у розумінні статті 263 ЦК України є припущеннями щодо можливості або неможливості ОСОБА_4 вчинити певні дії та в силу закону не є беззаперечним доказом наявності в останнього умислу на спричинення собі шкоди.

Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу останнього.

Відповідно до пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР велосипедисти повинні виконувати вимоги цих Правил, що стосуються водіїв або пішоходів. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу. Транспортні засоби, швидкість руху яких не повинна перевищувати 40 км/год або які з технічних причин не можуть розвивати таку швидкість, повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується обгін, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. Рух по проїзній частині на велосипедах, мопедах, гужових возах (санях) і вершникам дозволяється лише в один ряд по правій крайній смузі якомога правіше, за винятком випадків, коли виконується об`їзд. Поворот ліворуч та розворот дозволяється на дорогах з однією смугою для руху в кожному напрямку і без трамвайної колії посередині. Дозволяється рух по узбіччю, якщо це не створить перешкод пішоходам.

Таким чином, смертельне травмування ОСОБА_4 сталося внаслідок його грубої необережності, а саме порушення ним пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України.

Факт порушення вказаних правил доведено постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О.О. від 29 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000239 від 03 жовтня 2018 року за фактом ДТП, внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України.

За обставин, коли смерть потерпілого ОСОБА_4 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме транспортного засобу автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ТзДВ «Гардіан» за договорами обов`язкового страхування №АО1724645 та №АО1192407, що не заперечувалось під час розгляду справи відповідачем, тому саме ТзДВ «Гардіан» зобов`язаний відшкодувати доньці потерпілого ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю батька, незалежно від вини водія ОСОБА_3 .

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону №1961-ІV страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Станом на день настання страхового випадку статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня - 4 173 грн.

Таким чином, виходячи з положень пункту 27.3 статті 27 Закону №1961-ІV розмір моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого ОСОБА_4 , становить 50 076 грн (4 173 грн * 12).

Зважаючи на те, що до складу сім`ї загиблого ОСОБА_4 входили: дружина ОСОБА_9 , донька ОСОБА_1 , донька ОСОБА_10 , донька ОСОБА_11 , донька ОСОБА_12 , проте з позовом до суду в рамках цієї справи звернулася лише донька потерпілого ОСОБА_1 , з відповідача ТзДВ «Гардіан» на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у розмірі 10 015,20 грн.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи сторони позивача, неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України).

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №915/294/21).

В суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_1 - Лабиком Р.Р. у позовній заяві наводився попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачем станом на дату подання позовної заяви понесено не було.

Станом на час ухвалення рішення стороною позивача не подано відповідної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, не визначено розміру таких витрат та не надано доказів на підтвердження понесення вказаних судових витрат.

У зв`язку з викладеним, витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції розподілу не підлягають.

В суді апеляційної інстанції.

Безпосередньо в апеляційній скарзі представником позивача ОСОБА_1 - Лабиком Р.Р. заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 грн.

На підтвердження розміру понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у матеріалах справи містяться копії наступних документів: Договір про надання професійної правничої допомоги від 10 лютого 2020 року; Замовлення на надання професійної правничої допомоги від 10 лютого 2020 року; Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 19 листопада 2021 року; рахунок-фактура.

За змістом пункту 3.2 Договору про надання професійної правничої допомоги від 10 лютого 2020 року вартість однієї нормо-години адвокатського об`єднання по наданню правничої допомоги за цим договором встановлено у розмірі 2 000 грн.

Відповідно Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 19 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримала наступну правову допомогу:

- консультація клієнта - 0,5 годин (вартість 1 000 грн);

- підготовчі дії, спрямовані на подання апеляційної скарги - 2 год. (вартість 4 000 грн);

- підготовка та подання апеляційної скарги - 2,5 год. (вартість 5 000 грн).

Від відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката в порядку статті 137 ЦПК України до апеляційного суду не надходило.

З огляду на відсутність клопотань про зменшення розміру правничої допомоги, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, ціну позову у розмірі 10 015,20 грн та необґрунтованість затраченого адвокатом часу на окремі види правничої допомоги, а також необхідність надання такої допомоги, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, суд уважає, що заява представника позивача ОСОБА_1 - Лабика Р.Р. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає задоволенню частково на суму 5 000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а також ціни позову.

Таким чином, зважаючи на складність справи, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи, що позивачем не доведено співмірності заявлених ним витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів доходить висновку стягнення з ТзДВ «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 5 000 грн.

В суді касаційної інстанції.

В касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р. просив стягнути з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції.

Згідно детального опису робіт (наданих послуг) за надання правничої допомоги з оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду адвокатом витрачено 9 год. (вартість 18 000 грн).

21 жовтня 2022 року ТзДВ «СК «Гардіан» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, в якому просило відмовити в задоволенні вимог представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р.Р. про стягнення з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Посилалося на те, що враховуючи незначну складність справи такий розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката не відповідає принципу співмірності та критерію розумності, що має бути враховано під час розподілу судових витрат між сторонами. Крім того, дана справа не маж значної суспільної значимості та не викликає публічного інтересу.

Отже, зважаючи на складність справи, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість заявлених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції з огляду на недоцільність повторного виконання низки робіт та послуг, які вже виконувались адвокатом при підготовці процесуальних документів як у даній справі, так і в аналогічних справах до цього самого відповідача, а також фактичне дублювання низки послуг, враховуючи доводи клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів доходить висновку, що обґрунтованим та співмірним розміром витрат на правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції, є 5 000 грн.

Таким чином, з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної та касаційної інстанції, всього у розмірі 10 000 грн

Також з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн, апеляційної скарги у сумі 1 261,20 грн, а також 1 681,60 грн касаційної скарги, а всього 3 783,60 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Лабика Руслана Романовича - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у розмірі 10 015,20 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг всього у розмірі 3 783,60 грн на користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

О.І. Шкоріна