П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/5005/22

Провадження № 22-ц/4815/705/23

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Остапчук Л.В.

Рішення суду першої інстанції

(повним текстом) ухвалено за відсутності

учасників справи без фіксування судового процесу

за допомогою звукозаписувального технічного засобу

23 лютого 2023 року у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі: відповідача і його представника - адвоката Орловської Ярослави Борисівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Мотивуючи вимоги, позивачем зазначалося про укладення сторонами шлюбу 14 лютого 2002 року, про що Виконавчим комітетом Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області того ж дня зроблено актовий запис №3. Від сімейних відносин мають трьох дітей - дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим і суперечитиме інтересам сторін, адже протягом останнього року між ними втрачено почуття любові і взаєморозуміння, тривалий час кожен живе окремим життям та своїми приватними інтересами, моральними принципами та устоями, тобто фактично шлюбні відносини припинилися.

Рішенням Рівненського районного суду від 23 лютого 2023 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 лютого 2002 року Виконавчим комітетом Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №3, розірвано.

Неповнолітніх дітей - дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено з матір`ю.

Стягнуто із відповідача на користь позивача 992, 40 гривень судового збору та 3 500 гривень витрат на правничу допомогу.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права, просить скасувати його в частині визначення місця проживання дітей.

Обґрунтовуючи її, вказувалося про порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства внаслідок виходу за межі позовних вимог. Оскільки судове засідання здійснювалося без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження, тому вважав, що в порушення ст. 274 ЦПК України помилково не було заслухано думку кожного з учасників справи. Більше того, позивач не висловлювала жодного бажання для визначення місця проживання дітей з нею, вона ж залишила територію України, а діти проживають із заявником.

Наведені обставини свідчать про порушення прав відповідача, адже оскаржуване рішення надає іншій стороні право безпідставно отримувати аліменти на дітей, позбавляючи його такого права. Також зміст судового рішення не відповідає дійсності, а також порушує права дітей, які хочуть проживати разом з батьком.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині висновку та вказівки про залишення неповнолітніх дітей разом з матір`ю.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, і ці обставини вбачаються з відповідного свідоцтва серії НОМЕР_1 , 14 лютого 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено шлюб, про що Виконавчим комітетом Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області того ж дня зроблено актовий запис №3.

Від сімейно-шлюбних вони відносин мають трьох дітей - дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважаючи, що шлюб існує формально, сторони понад рік не ведуть спільного господарства та побуту, мають окремі бюджети, можливість збереження сім`ї вичерпано і примирення між ними неможливе, у грудні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки сім`я існує формально, примирення подружжя неможливе, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них та інтересам неповнолітніх дітей. Тому позов ОСОБА_1 задоволено, а шлюб - розірвано.

При цьому судом враховано, що неповнолітніх дітей слід залишити з матір`ю, проти чого сторони не заперечували.

Проте з висновками про залишення дітей з позивачем погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст. 3, 24, 104, 105, 112 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Шлюб припиняється, зокрема, внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), вбачається, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Водночас місцевим судом під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дитини.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У своїй постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд наголошував, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приходячи до переконання про часткове скасування судового рішення, колегія суддів бере до уваги, що вказівка суду попередньої інстанції про залишення неповнолітніх дітей з матір`ю не є наслідком вирішення матеріально-правової вимоги, яка ОСОБА_1 не заявлялася, а є лише вирішенням такого питання у разі згоди обох сторін. У разі ж, коли між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, на чому якраз і зауважував відповідач, його слід вирішувати шляхом пред`явлення позову з вимогами про визначення місця проживання дитини.

Отже, суд, не з`ясувавши думки сторін з приводу залишення дітей з матір`ю, хибно зазначив у мотивувальній частині оскаржуваного рішення про згоду на це ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які були відсутні в судовому засіданні, відповідних заяв щодо цього питання вони не подавали, а матеріали справи їх не містять.

Більше, того, діти, які досягли чотирнадцяти років, мають право самостійно обирати своє місце проживання після розірвання шлюбу батька та матері (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Тобто вирішення питання про право дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на вибір місця проживання взагалі не входило до повноважень суду.

Частинами першою, четвертою ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки в решті судове рішення сторонами не оскаржувалося, а законних підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги встановлено не було, тому мотивів для перегляду його в іншій частині колегія суддів не знайшла.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для задоволення апеляційної скарги відповідно до пункту 4 ч. 1, абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України є порушення судом норм процесуального права, що призвело до частково помилкового вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2023 року скасувати в частині залишення неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю.

В решті рішення суду першої інстанції (про розірвання шлюбу та вирішення питання про судові витрати) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків