ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 711/5605/23
Провадження № 22-ц/821/1872/23
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ;

представник заявника - адвокат Чакалов Адоніс Костянтинович;

зацікавлена особа: ІНФОРМАЦІЯ_3;

представник зацікавленої особи : ОСОБА_2

зацікавлена особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чакалова Адоніса Костянтиновича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, зацікавлена особа: ІНФОРМАЦІЯ_3, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради,

в с т а н о в и в :

Описова частина

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, визначивши зацікавлену особу: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Заява мотивована тим, що 25 липня 2014 року заявник та громадянка Китайської народної Республіки ОСОБА_3 уклали шлюб, який був зареєстрований в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 967.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їхній малолітній син, згідно з прийнятим рішенням УДМС України в Черкаській області від 10.07.2015 року набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗК «Про громадянство України», що підтверджується довідкою № 157/15 про реєстрацію особи громадянином України від 10 липня 2015 року.

З початку шлюбних відносин та після народження сина вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, коли їхньому сину було близько 6 місяців, дружина ОСОБА_3 виїхала на постійне місце проживання до Китаю . Після цього ОСОБА_3 приїздила в Україну лише декілька разів до 2017 року на короткий термін для узгодження питань з державною міграційною службою та отримання посвідки на постійне проживання, яку вона отримала 13.03.2017 року.

В подальшому ОСОБА_3 виїхала з України та більше не поверталась про, що свідчать відмітки її паспорту КНР, а саме відмітки про прибуття в Україну до аеропорту м. Бориспіль 29.09.2017 року та виліт з аеропорту в м. Бориспіль 06.10.2017 року.

Починаючи з 06.10.2017 року ОСОБА_3 , мати їхнього неповнолітнього сина, взагалі не виходить на зв`язок, місце перебування її не відоме, жодним чином не бере участі у вихованні їхнього малолітнього сина. На сьогодні сину вже повних вісім років, однак, він свою матір бачив декілька разів ще у двохрічному віці.

Мати ОСОБА_3 фактично покинула дитину в шестимісячному віці та всі обов`язки по вихованню дитини було покладено на нього як батька.

08 грудня 2021 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між ними розірвано. Рішення набрало законної сили 10 січня 2022 року.

Проте, в зв`язку з тим, що їхній син ОСОБА_4 проживає весь цей час із ним, він звернувся до суду з позовом про визначення проживання дитини.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 червня 2023 року у справі № 711/587/23, яке вступило в законну силу, вирішено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що майже з народження сина ОСОБА_4 на нього, як на батька, повністю покладено обов`язки по самостійному вихованню дитини, піклування про здоров`я дитини, здійснення повного матеріального забезпечення дитини, забезпечення дитині достатнього рівня освіти та інші обов`язки, тобто, син повністю перебуває на утриманні заявника.

05 серпня 2023 року, діючи у відповідності до наданих йому прав і обов`язків, як батька, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, він намагався вивезти свого сина за кордон для відпочинку на морі, оскільки, в нього встановлений діагноз бронхиальна астма та йому необхідне морське повітря, а в Україні всі прибережні зони заміновані, відпочинок та купання в морі заборонено.

Однак, при перетині державного кордону в пункті пропуску «Могилів-Подільській-Отач» від прикордонної служби він отримав відмову, оскільки, виявилося, що прикордонникам не достатньо рішення Придніпровського районного суду від 13.06.2023 року по справі № 711/587/23 про встановлення місця проживання дитини.

Вказує, що згідно рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 05 серпня 2023 року, відмовлено у виїзді з України з причини, що під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану, при перетині державного кордону України не було надано необхідних підтверджуючих документів на самостійне виховання дитини віком до 18 років згідно п. 2-1, 2018; п. 2-16 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року.

Зазначає, що встановлення даного факту необхідне йому для захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини, в тому числі, і супроводження малолітнього сина ОСОБА_4 для його лікування, розвитку за територією України, так як він не досяг 18 річного віку.

В зв`язку з вищевикладеним просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує дитину до 18 років, а саме, малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 вересня 2023 року ухвалою суду, занесеною до Протоколу судового засідання, залучено в якості зацікавленої особи Орган опіки та піклування Черкаської міської ради.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років вбачається спір про право, то заявлені вимоги не підлягають судовому розгляду в порядку окремого провадження, а спір належить вирішувати у порядку позовного провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чакалов А.К. звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 05 жовтня 2023 року.

Просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2023 року про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишаючи заяву без розгляду вказав, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право. Однак приймаючи такі висновки, суд не навів жодного обґрунтування в чому ж саме полягає спір про право в даних правовідносинах, зокрема не навів сторін між якими існує спір, не навів, який саме конкретний спір про право йдеться мова.

При цьому, в судовому засіданні була присутня представник Органу опіки та піклування Черкаської міської ради, яка не висловлювала своїх заперечень, щодо розгляду справи за правилами окремого провадження.

Разом з тим, Прикордонна служба в обґрунтування своє позиції про залишення заяви без розгляду протиправно зазначала, що в даній справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право щодо перетину державного кордону, яке може виникнуть у майбутньому.

Разом з тим, у даній справі спір про право може виникнути лише між батьками дитини, а не з прикордонною службою. А щодо ймовірного спору про перетин кордону, який може виникнути в майбутньому, це лише припущення Прикордонної служби. Оскільки прийняте рішення про перетин кордону заявник не оспорює, а лише просить суд встановити факт самостійного виховання дитини, що не пов`язано з перетином кордону.

Висловлені припущення прикордонної служби щодо можливо в майбутньому існування спору про право, не дають підстави вважати, що наразі заявник не здійснює самостійне виховання дитини, так як дані обставини повністю підтверджені наданими до суду доказами та встановлені в ході розгляду іншої справи про визначення місця проживання дитини з батьком, про що і описано в заяві про встановлення юридичного факту.

Будь-якого спору із прикордонною службою та заявником не існує, а право на виїзд за кордон у заявника виникне тоді коли судом буде встановлено факт самостійного виховання дитини, що по суті і так встановлений у іншій справі про визначення місця проживання дитини, проте юридично окремо не був зафіксований.

А протилежне Прикордонна служба не може навести так як цей факт може бути оспорений лише рідною матір`ю дитини, яка не бере участь у вихованні дитини та маже останніх шість років не цікавиться нею, так як виїхала за кордон до КНР до свого постійного місця проживання, а всі обов`язки щодо виховання дитини покладено саме на батька.

Однак, суд першої інстанції при постановлені ухвали не навів жодного доводу з приводу висловлювань Прикордонної служби та не спростував належним чином обґрунтування скаржника, щодо відсутності спору про право, а відтак суд першої інстанції в силу ст. 379 ЦПК України неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; зробив висновки, які не відповідають обставинам справи; як результат неправильно застосував норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а тому є всі підстави до скасування ухвали суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_2 зазначено, що вимоги апеляційної скарги є незаконними і необґрунтованими, а тому в її задоволенні слід відмовити, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Аргументи апелянта щодо встановлення факту самостійного виховання дитини, жодним чином не стосується прав та законних інтересів Прикордонної служби, є такими, що не відповідає дійсності.

Згідно вимог, ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує дитину до 18 років, а саме малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

В судовому засіданні встановлено, що заявник ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, вказує, що встановлення даного факту йому необхідне для захисту прав та інтересів дитини, а також, своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини, в тому числі, і супроводження малолітнього сина ОСОБА_4 для його лікування, розвитку за територією України, в зв`язку з тим, що він не досяг 18 річного віку.

Тобто, встановлено, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення дійсно вбачається спір про право.

Крім того, встановлення даного факту заявником пов`язується із можливим порушенням Державною прикордонною службою прав заявника у майбутньому на виїзд з території України, тобто для подальшого вирішення спору про право.

Разом з тим, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухилення його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що реагує сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом, факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатися в іншому порядку, передбаченому законом.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги не підлягають судовому розгляду в порядку окремого провадження, а спір належить вирішувати у порядку позовного провадження, оскільки вбачається спір про право.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

З роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, однією з умов встановлення факту в рамках окремого провадження є відсутність спору про право, тобто якщо встановлення такого факту підтвердить наявність чи відсутність саме неоспорюваних прав.

У постанові від 13.10.2022 року у справі № 755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст. 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

В свою чергу встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві створює правову підставу для пред`явлення особами зазначеним у ч. 1 ст. 165 СК України позову про позбавлення матері ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 .

У постанові від 13.06.2018 року за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі у вихованні дитини.

А тому, лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків.

Отже, колегія суддів вважає, що встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві має преюдиціальний характер та нерозривно пов`язаний з самим правовим наслідком його встановлення позбавленням батьківських прав, що в свою чергу є спором, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чакалова Адоніса Костянтиновича - залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, зацікавлена особа: ІНФОРМАЦІЯ_3, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 06 грудня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко