Справа № 276/2004/23
Провадження по справі №2/276/419/23
05 грудня 2023 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Збаражського А.М.,
з участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних, -
В обґрунтування позову зазначено, що 03 березня 2009 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір позики. За умовами цього договору позивачем передано відповідачу у власність 10 227 євро, які останній зобов`язався повернути до 03 серпня 2009 року.
Рішенням Володарсько-Волинського районного суду від 15 липня 2010 року у справі ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 10 227 євро, а у разі неможливості повернення боргу у вказаній валюті стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 еквівалент у гривнях, що становить 102 653 гривні 82 копійки.

Позивач зазначає, що всупереч нормам Цивільного кодексу України та умовам договору, а також незважаючи на наявність судового рішення про стягнення боргу, відповідач не повернув суму позики. На час звернення із позовом до суду вказане зобов`язання залишається невиконаним.

Порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню суми позики зумовлює застосування до відповідача відповідальності у виді нарахування трьох процентів річних на суму боргу, передбачених ст.625 ЦК України.

Позивач вказав, що розрахунок розміру заявлених до стягнення трьох процентів річних на суму боргу в розмірі 10277 євро здійснений за період прострочення з 04.08.2009 року по 23.02.2022 року та становить за увесь період прострочення 3853,20 євро.

Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи і відсутність позивача та його представника, позов підтримує у повному, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України».

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків.

03.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики шляхом написання ОСОБА_2 розписки, предметом якого є гроші (іноземна валюта) в сумі 10277 євро, які позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язався повернути суму позики до 03 серпня 2009 року.

Вказані вище обставини встановлені рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15.07.2010 року в справі №2-292/2010, яке набрало законної сили 26.07.2010 року, та яким у зв`язку з невиконанням умов договору позики ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 10 227 євро, а у разі неможливості повернення боргу у вказаній валюті стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 еквівалент у гривнях, що становить 102 653 гривні 82 копійки.

Обставини, які встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто обставини, встановлені у вказаних вище рішеннях суду додатковому доказуванню не підлягають, що відповідає положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема із договорів.

За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно з положеннями ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (пункт 41) дійшла висновку, що законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

З огляду на те, що позичальник належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором позики, позикодавець звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за позикою з відповідача.

З ухваленням судом у 2010 році рішення суду про стягнення з відповідаача боргу за договором позики 03.03.2009 року в сумі 10227 євро, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання у вказаному розмірі не відбулось.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідачем заборгованість не погашена. Відтак, позикодавець має право на стягнення з відповідача заявлені в позові три проценти річних, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення виконання зобов`язання за договором позики.

Згідно розрахунку, що наданий позивачем на підтвердження суми трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, стягнення здійснюється за період з 04.08.2009 року по 23.02.2022 року, тобто за весь час прострочення зобов`язання з врахуванням особливостей правового регулювання в період воєнного стану в Україні, відповідно до яких (пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України) нарахування трьох процентів річних з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання зобов`язання підлягають списанню позикодавцем.

З урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04.08.2009 року по 23.02.2022 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку.

За розрахунками позивача три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаний період складає 3853,20 євро.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Провівши розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04.08.2009 року по 23.02.2022 року, судом встановлено, що їх розмір за вказаний період становить 3853,20 євро. Розрахунок 3% річних: з 04.08.2009 по 31.12.2009 (днів: 150) сума 3% річних становить 126.09 євро (10227 х 3 х 150 / 365 / 100), з 01.01.2010 по 31.12.2010 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2011 по 31.12.2011 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2012 по 31.12.2012 (днів: 366) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 366 / 366 / 100), з 01.01.2013 по 31.12.2013 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2014 по 31.12.2014 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2015 по 31.12.2015 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2016 по 31.12.2016 (днів: 366) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 366 / 366 / 100), з 01.01.2017 по 31.12.2017 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2018 по 31.12.2018 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2019 по 31.12.2019 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2020 по 31.12.2020 (днів: 366) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 366 / 366 / 100), з 01.01.2021 по 31.12.2021 (днів: 365) сума 3% річних становить 306.81 євро (10227 х 3 х 365 / 365 / 100), з 01.01.2022 по 23.02.2022 (днів: 54) сума 3% річних становить 45.39 євро (10227 х 3 х 54 / 365 / 100).

Відповідач встановлені судом обставини жодним чином не оспорив та не спростував, не скористався своїми процесуальними правами, передбаченими статями 12, 13, 76, 83, 84, 191 ЦПК України, в судове засідання не прибув, не надав до суду заперечення щодо вимог позивача та доказів на їх спростування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення з відповідача заборгованості за грошовим зобов`язанням за період з 04.08.2009 по 23.02.2022, а саме трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3853,20 євро.

Згідно ч.1 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як встановлено з квитанції №6127-2976-6905-4774 від 02.10.2023 року за подання позовної заяви позивачем відповідно до ціни позову сплачено судовий збір у розмірі 1485,43 грн., а тому наявні достатні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору у розмірі 1485,43 грн.

Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то на підтвердження понесених витрат позивач надав договір про надання правничої допомоги від 28.03.2023, укладений між адвокатом Зарицьким М.А. та Козачком В.В. та квитанцію від 21.09.2023 про оплату послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 28.03.2023 року.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 №301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи надані суду докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а також відсутність будь-яких заперечень зі сторони відповідача по даній справі, не подання останнім клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 10000,00 грн.

Керуючись ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 247, 263-265, 274-282 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 03 березня 2009 року в розмірі 3853,20 євро (три тисячі вісімсот п`ятдесят три євро двадцять євроцентів).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1485 (одна тисяча чотириста вісімдесят п`ять) грн. 43 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя А.М.Збаражський