КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6999/2023
Справа № 364/676/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Косович Т.П. в м. Тетієві 15 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про зміну способу стягнення аліментів, просив змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, на стягнення у твердій грошовій сумі 1500 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно.

Заявлені вимоги мотивував тим, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 28 грудня 2015 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_4 щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі частини всіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2015 року до повноліття дитини. Стягнення аліментів у зазначеному розмірі є неможливим, оскільки він не працює, а отже не має стабільного заробітку, щоб сплачувати аліменти в даному розмірі, також на його утриманні є троє дітей від нового шлюбу. Відтак, в зв`язку з погіршенням матеріального та зміною сімейного стану, вважав, що наявні підстави для зміни способу стягнення аліментів та стягнення з нього на користь відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1500 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року та змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, на стягнення у твердій грошовій сумі 1500 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, наведені ним у позові, вказував, що згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Судом не враховано зміну його сімейного стану і те, що в нього на утриманні перебуває шість дітей та жінка, з якою він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, яка не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною.

Наводив зміст ст. 141, 192 СК України, вказував, що на відміну від зміни розміру аліментів, визначених за рішенням суду, законом не визначено переліку підстав для зміни способу стягнення аліментів. Право вимагати зміни способу присудження аліментів може обумовлюватися мінливістю життєвих обставин, зазначених ст. 182 - 184 СК України.

Наводив зміст. ч. 3 ст. 181, ч. 2 ст. 182 СК України, вказував, що змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника, суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей та інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач, при цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року).

Вказував, що в спірних правовідносинах підлягає застосуванню не лише норми ст. 192 СК України, але й низка інших норм, які регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема ст. 181 - 184 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі представника Неживка І.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказувала, що на утриманні позивача перебуває четверо дітей, а не шестеро, як вказує позивач. Розмір аліментів, які стягуються з відповідача, є мінімальним, позивач має неофіційну роботу, з якої отримує прибутки, заборгованість по сплаті аліментів не погашена.

Зазначала, що законом не передбачено можливості платника аліментів вибирати спосіб стягнення із нього аліментів.

Зазначала, що з позивача утримуються аліменти в мінімально визначеному розмірі на одну дитину.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про зміну способу стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що питання зміни способу стягнення аліментів є виключним правом їх одержувача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 28 грудня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2015 року до повноліття дитини (а. с. 8).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а. с. 9).

На а. с. 10 - 12 знаходяться копії свідоцтв про народження, згідно яких ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На а. с. 35 - 36 знаходиться копія довідки-розрахунку Тетіївського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області від 13 грудня 2022 року, згідно якої станом на 01 липня 2020 року боржник мав несплачений борг по аліментах в розмірі 20489 грн., а станом на 01 грудня 2022 року - 63614,35 грн.

На а. с. 49 знаходиться копія акту обстеження житлово-побутових умов від 19 грудня 2022 року, складеного Володарською селищною радою Білоцерківського району Київської області, складеного комісією в складі старости Рудосільського старостинського округу Колесника В.Г, фельдшера Рудосільської МА ЗПСМ ОСОБА_14, адміністратора відділу ЦНАП Володарської селищної ради ОСОБА_15, згідно якого проведено обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 та виявлено, що ОСОБА_1 проживає зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_9 у її будинку в АДРЕСА_1 , разом з ними проживають діти ОСОБА_10 , 2005 року народження, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , 2021 року народження.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів (постанова Верховного Суду від 29 січня 2021 року в справі № 303/369/20, провадження № 61-17250св20).

Згідно з положеннями ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Верховний Суд в постанові від 11 березня 2020 року в справі № 759/10277/18 дійшов висновку, що апеляційним судом при зміні рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення аліментів порушено положення частини третьої статті 181 СК України, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись наведеними вимогами закону, встановивши, що позивач ОСОБА_1 просить зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, що прямо суперечить вимогам ст. ч. 3 ст. 181 СК України, оскільки право вибору способу стягнення аліментів належить виключно тому з батьків, разом з яким проживає дитина (стягувачу аліментів) суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд враховує, що в позовних вимогах ОСОБА_1 не просив зменшити розмір частки, в якій судовим рішенням з нього стягуються аліменти, а просив саме стягувати аліменти в твердій грошовій сумі, що є безумовною зміною способу стягнення аліментів, і виключне право на такі дії належить стягувачу.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання апеляційної скарги, що підставою даного позову є погіршення матеріального та зміну сімейного стану, в зв`язку з чим він просив змінити спосіб стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, з посиланням на положення ст. 192 СК України, відповідно до якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, передбачених ч. 3 ст. 181 СК України, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував зміну його сімейного стану і те, що на утриманні позивача перебуває шість дітей та жінка, з якою він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на постанову Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13, в якій роз`яснено, що зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження, з огляду на те, що правові висновки в зазначеній постанові сформовані до внесення змін до ч. 3 ст. 181 СК України, якими прерогатива зміни способу стягнення аліментів надана лише стягувачу, а не платнику аліментів, відтак ці правові висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Обставини щодо зміни матеріального та сімейного стану позивача, на які він посилався в позові та повторно посилається в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують і не є самі по собі підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту свого права шляхом фактичної зміни способу стягнення аліментів.

Разом із тим, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів шляхом зменшення їх частки від доходу, що відповідатиме вимогам ч. 3 ст. 181 та ст. 192 СК України у їх сукупності.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не врахував надані позивачем докази, надав неправильну оцінку дійсним обставинам справи, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 26 січня 2016 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина в розмірі частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2015 року до повноліття дитини; встановив, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; встановив, що згідно копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 02 листопада 2022 року за період з 1 кварталу по 2 квартал 2022 року інформація про доходи ОСОБА_1 відсутня; з копії реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за звітні 2003 - 2019 роки; встановлено, що згідно акту обстеження, ОСОБА_1 проживає разом зі своєю цивільною дружиною та шістьма дітьми.

При цьому суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року в справі № 715/2073/20, від 03 червня 2020 року в справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19, та дійшов висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що зміна сімейного стану, народження другої дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, враховуючи, що позивачем не надано жодного доказу, що ОСОБА_13 перебуває на утриманні позивача як така, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Суд першої інстанції також надав критичної оцінки довідкам про доходи позивача, вказавши, що позивач може свідомо офіційно не працевлаштовуватись для приховування своїх доходів.

Судом першої інстанції враховано наявність довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, складеної Тетіївським ВДВС у Білоцерківському районі Київської області від 13 грудня 2022 року, згідно якої станом на 01 грудня 2022 року заборгованість позивача по сплаті аліментів становить 63614,35 грн.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що наявність боргу зі сплати аліментів у позивача викликана свідомим обранням позивачем роботи з рівнем оплати праці у розмірі мінімальної заробітної плати, та врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 664/252/19, в якій Верховний Суд зазначив, що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою, такий висновок повною мірою відповідає інтересам дитини та захищає її права.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, не спростованими аргументами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , будучи працездатною особою, має вживати заходів щодо працевлаштування на роботу з заробітною платою, яка забезпечить умови життя як дитини, так і самого позивача, а твердження позивача про погіршення його матеріального становища в зв`язку з накладенням на нього заборони керування транспортними засобами та неможливість в зв`язку з цим офіційно працевлаштуватись, не підтверджені будь-якими доказами.

Отже, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, повністю спростовуються змістом рішення суду, який, надавши оцінку зібраним у справі доказам, повно та всебічно з`ясовує обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.