ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6971/23 Справа № 201/3069/22 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року

по справі за заявою ОСОБА_1 про відшкодування мінімального розміру моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29 липня 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вказаною заявою, в якій просив суд, керуючись ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у тлумаченні постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року, відшкодувати мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010 року.

Заява мотивована тим, що 29.07.2010 року заявник був незаконно заарештований при провадженні справи про адміністративне правопорушення № 3-1720/10 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, з приводу чого багаторазово звертався до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Остання така вимога висувалася у справі № 201/10234/20 і постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року встановлено, що у заявному провадженні має відшкодовуватися винятково мінімальна за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29 липня 2010 року відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою місцевого суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій. посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким компенсувати мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010 року.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2023 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Петешенкова М.Ю., судді: Лаченкова О.В., Городнича В.С.

Згідно рішення Вищої ради правосуддя від 12.10.2023 року суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Дніпровського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року №1148 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Петешенкової М.Ю., суддів учасників колегії: Городничої В.С., Єлізаренко І.А.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року задоволено заяви суддів Дніпровського апеляційного суду: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. про самовідвід по цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2023 року по справі за заявою ОСОБА_1 про відшкодування мінімального розміру моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29 липня 2010 року. Цивільну справу за №22-ц/803/6971/23 передано до канцелярії Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання відповідно до ст.33 ЦПК України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Свистунова О.В., судді: Єлізаренко І.А., Красвітна Т.П.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом апелянт у справі повідомлений належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа (а.с. 209, 211, 213) та довідкою про доставку sms-повідомлення (а.с. 210).

Якщо учасник надав суду електронну адресу, зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення (постанови Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції із заявою в електронному вигляді, із якої вбачається його електронна адреса (а.с.152).

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

Таким чином, скаржник, подавши апеляційну скаргу, з метою добросовісного користування процесуальними правами учасника судового процесу згідно з вимогамист. 44 ЦПК України повинен виявляти інтерес до відомого йому провадження, зокрема, щодо руху поданої ним скарги та результату розгляду її судом.

Отже, колегія суддів бере до уваги, що апелянт був ініціатором апеляційного провадження, а тому, звернувшись з апеляційною скаргою у справі він є безпосередньо зацікавленим вчиняти дії з метою одержання інформації про хід та стан справи.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Зазначене дає підстави для висновку про те, що апелянт належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа - судової повістки про розгляд справи на 30 листопада 2023 року (а.с.211).

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись із заявою, ОСОБА_1 зазначив, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року встановлено, що у заявному провадженні має відшкодовуватися винятково мінімальна за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода.

Проте, колегія суддів звертає увагу на предмет дослідження, який був у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 201/10234/20.

Предметом дослідження було питання, що становить виключно правову проблему - це порядок розгляду звернень, заяв (позовів) про відшкодування шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту тощо у контексті застосування положень Закону № 266/94-ВР та їх співвідношення із процесуальними нормами цивільного судочинства.

У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні.

У справі, що була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_1 звертався із заявою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн., який не є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений законом, а значно більший від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. Тому ці вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа ( ОСОБА_1 ), а відповідачем має бути держава в особі відповідного органу.

Тому, постановою Великої Палати Верховного Суду Ухвалу від 08.02.2022 року залишено без змін ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17.12.2020 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2021 року, якою повернуто заяву ОСОБА_1 у зв`язку із недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України.

Зважаючи на вищевказані висновки, як зазначає заявник ОСОБА_1 , він звернувся до суду із заявою, у якій просив компенсувати моральну шкоду, завдану незаконним арештом 29.07.2010 року.

За результатом дослідження Єдиного державного реєстру судових рішень України, судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2010 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 185-3 КУпАП (накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту терміном 15 діб).

Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни до санкції статті 185-3 КУпАП (в абзаці другому частини першої та абзаці другому частини другої цієї статті слова «від шести до дванадцяти» замінено словами «від двадцяти до ста»; в абзаці другому частини першої цієї статті слова «або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб» виключено).

У зв`язку із зазначеними змінами цього Закону постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року постанову цього ж суду від 29 липня 2010 року було приведено у відповідність із цим Законом, а саме: « ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою статті 185-3 КУпАП, від адміністративного арешту звільнено».

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2010 року у справі № 33-1085/2010 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня та від 03 серпня 2010 року скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 185-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з недоведеністю його вини в скоєнні адміністративного правопорушення.

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до держави про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн у зв`язку з його незаконним утриманням у 2010 році.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року у справі № 2-4709/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2012 року, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 17 500,00 грн. У вказаному судовому рішенні встановлено спричинення заявнику моральної шкоди у зв`язку із зайвим перебуванням під арештом після заявленої вимоги про негайне звільнення.

Також, ОСОБА_1 в 2018 році звертався до суду зі скаргою та просив визнати незаконним позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про його звільнення, а також попередню зміну місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 січня 2018 року, яка не оскаржувалася в апеляційному порядку і набула законної сили, було задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано незаконними дії щодо позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення від відбування адміністративного арешту, а також щодо зміни місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

Також, ОСОБА_1 у 2019 році звертався до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, спричиненої співробітниками правоохоронних органів, у розмірі 15 000,00 євро. Заявник вважав, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року було визнано незаконним його позбавлення свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення його з-під арешту, а також попередню зміну його місця відбування адміністративного арешту зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі.

А тому ОСОБА_1 вважав, що у зв`язку з незаконним позбавленням його свободи, а також триманням у невстановленому для цього місці було порушено його конституційні права, спричинено фізичний біль, моральні та душевні страждання, принижено його честь, гідність та ділову репутацію.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2019 року у справі № 201/1024/19, яку було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, на його користь було стягнуто за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Суди, відшкодовуючи моральну шкоду на користь ОСОБА_1 , виходили з того, що заявнику внаслідок незаконних дій щодо позбавлення його свободи після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2010 року про звільнення останнього від відбування адміністративного арешту, а також щодо зміни місця відбування адміністративного арешту останнього зі спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на обласну психіатричну лікарню у м. Запоріжжі було завдано моральної шкоди, факт спричинення якої знайшов своє об`єктивне підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку із чим суди з урахуванням моральних та душевних страждань ОСОБА_1 стягнули на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління державного казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі ДКС України) на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, а саме у зв`язку з необґрунтованістю касаційної скарги.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 у справі, що переглядається, звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року у справі № 201/10234/20 позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу. Повертаючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки, вказані в ухвалі про залишення заяви без руху, ОСОБА_1 не усунув, що є підставою для повернення заяви.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2021 року залишено без змін.

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вказаною заявою, в якій просив суд, керуючись ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у тлумаченні постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року, відшкодувати мінімальний розмір моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010 року.

Таким чином, не зважаючи на наявність остаточних судових рішень, якими вже була надана оцінка порушенню прав заявника відповідними органами внаслідок незаконного затриманні й арешту 29.07.2010 року, заявник знову звернувся до суду із заявою про компенсацію моральної шкоди за цією ж подією, однак у формі заяви - про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010 року.

У своїй заяві та під час розгляду справи ОСОБА_1 не повідомив суду про наявність вказаних судових рішень, та наполягав на тому, що шкода за цими подіями йому так і не відшкодована державою. Посилався при цьому на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 201/10234/20, яка, на його думку вказує суду як слід відшкодувати йому шкоду у мінімальному розмірі у «заявному» проваджені.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду предметом правового дослідженні був порядок розгляду звернень, заяв (позовів) про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту тощо у контексті застосування положень Закону № 266/94-ВР та положень про окреме і позовне провадження, а не розгляд його вимог про відшкодування шкоди по суті. Оскільки заявник ОСОБА_1 оскаржував саме ухвалу суду про повернення заяви.

При цьому, у своїй постанові від 08.02.2022 року Велика Палата Верховного Суду чітко роз`яснила, що у разі ж звернення із заявою про відшкодування мінімальної гарантії (гарантованого державою мінімального розміру моральної шкоди), що свідчить про неможливість спору щодо її розміру, таку заяву можливо розглядати відповідно до положень ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР за відповідною заявою.

Якщо особа, якій спричинено моральну шкоду, зокрема, внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту, просить про відшкодування мінімально гарантованої ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР суми - не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць то цю заяву слід розглядати як безспірну, гарантовану державною, подану для підтвердження наявності неоспорюваного права в порядку окремого провадження, за заявою.

Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.

У разі ж звернення до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди у розмірі, який не є мінімальним у розумінні вказаного Закону, такі вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа ( ОСОБА_1 ), відповідачем має бути держава в особі відповідного органу.

Таким чином, потерпіла особа, наділена правом обрати для себе спосіб захисту.

Як установлено з Єдиного державного реєстру судових рішень України, ОСОБА_1 вже скористався таким правом у 2011 році, звернувшись у порядку позовного провадження до суду із позовом до Держави України про відшкодування моральної шкоди (справа № 2-4709/11) і отримав рішення про відшкодування моральної шкоди 17 500 грн., скористався правом, звернувшись у 2011 році також із заявою про відшкодування моральної шкоди (справа № 412/10440/201) і отримав ухвалу про відшкодування моральної шкоди з коштів державного бюджету 10 000, 00 грн., скористався правом, звернувшись у 2019 році із заявою про відшкодування моральної шкоди, спричиненої співробітниками правоохоронних органів, у розмірі (справа № 201/1024/19), і отримав ухвалу про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Вказані судові рішення набули статусу остаточних.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із вимогами про компенсацію моральної шкоди внаслідок незаконного арешту 29.07.2010р. і відповідними судовими рішеннями на його користь така шкода була стягнута.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди, яка передбачена частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обравши конкретний спосіб захисту у порядку позовного провадження, а його заява про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконним арештом 29.07.2010 року, у мінімальному розмірі, зводиться фактично до перегляду остаточних рішень.

Частиною п`ятою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Чинним законодавством і, зокрема, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за незаконне притягненням особи до кримінальної відповідальності.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВП ВС від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка як кожному окремо, так і в сукупності.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, оскаржуване судове рішення місцевого суду відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко