н/п 2/490/61/2023 Справа № 490/650/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Красноноженко Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення в межах вартості прийнятого у спадщину майна заборгованість за договором про надання споживчого кредиту,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач 25.01.2023 року звернувся до суду з даним позовом про стягнення в межах вартості прийнятого у спадщину майна заборгованість за договором про надання споживчого кредиту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує наступне.

20.04.2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (поточна найменувания АТ «УКРСИББАНК») був укладений договір про надання споживчого кредиту №№0. За умовами вказаного договору, Банк надав, а ОСОБА_3 отримав кредит у розірі 42000 дол. США, та зобов`язався їх повертати щомісячно в обсязі, встановленому графіком погашення, але не пізніше 19.04.2017 року та сплатити проценти у розмірі 13.5% річних умовах, вказаних у договорі. Додатковою угодою №1 від 10.02.2009 року до договору були внесені зміни, відповідно з якими було змінено схему погашення кредиту на щомісячний ануїтетний платіж у розмірі 482 дол. США 94 цнт. та подовжено кінцевий строк поверно кредиту до 19.04.2023 року, перенесено строки виконання зобов`язань зі сплати процентів. В забезпечення виконання умов кредитного договору, між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №109858 від 20.04.2007 року з додатковою угодою №1 від 10.02.2009 року

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між Банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передали іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям по 1/4 частці кожному на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власност міської ради м. Миколаєва 19.09.2006 року.

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 кредитних зобов`язань та виникнениям простроченої заборгованості Банк у 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнения заборгованості, у тому числі достроково з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 .

У справі №490/13555/14-ц рішенням Центрального райсуду м Миколаєва від 04.11.2015 року стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 394,17 дол США, з яких 29092,48 дол США заборгованість по кредиту, 3301,69 дол. США заборгованість за процентами, а також та пеню в розмірі 6 044,16 грн., судові витрати в розмірі 1827,00 грн. кожного. Вказаним судовим рішенням встановлено факт укладання кредитного договору між Банком та ОСОБА_3 , факт невиконання кредитних зобов`язань щодо повернення кредиту та процентів, наявність боргу станом на 13.10.2014 року у розмірі 32394,17 дол США по кредиту та процентам, та 6044,16 грн. по пені.

Зобов`язання по сплаті кредитних коштів за кредитним договором від 20.04.2007 року станом на день подання цього позову не виконані.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 залишилися невиконані зобов`язання за вказаним кредитним договором у розмірі 44 888,64 дол. США, з яких: 29 092,48 дол. США - борг за кредитом, 15796,16 дол. США - борг за процентами, та частка квартири, що передана в іпотеку та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що увійшли до спадкового майна.

АТ «УКРСИББАНК» дізналось про факт відкриття спадщини (смерті боржника ОСОБА_3 ) та заведення спадкової справи 22.10.2018 року, оскільки у цей день до Банку надійшли копія позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Банку про визнался договорів поруки та іпотеки припиненими, що розглянута судом в межах цивільної справи № 490/3919/18. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2020 року позов задоволено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01.07.2021 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 10.2020 року скасоване, у задоволені позовних вимог до Банку відмовлено.

Дізнавшись про смерть ОСОБА_3 , Банк 09.12.2019 року направив на адресу приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С та на адресу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимоги до спадкоємців про необхідність погашения боргу протягом 31 календарного дня з дня отримання вимог.

Листом №10/01-16 від 20.01.2020 року, що надійшов на адресу Банка 23.01.2020 року, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С. повідомила Банк, що на підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було заведено спадкову справу та листом №09/01-16 від 17.01.2020 року вимогу Банку надіслано до спадкоємців. Інформацію про факт видачі свідоцтва про право на спадщину не надано Банку, з посиланням на положення ст. 8 Закону України «Про нотаріат».

Банку достовірно стало відомо про спадкоємців, які прийняли спадщину лише 23.01.2020 року з листа №10/01-16 від 20.01.2020 року приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С., та під час

Позивач, вказує, що Банк дізнався про прийняття спадщини відповідачами лише 23.01.2020 року з листа №10/01-16 від 20.01.2020 року приватного нотаріуса Миколаївського МНО Моцар Ю.С., яка вказаним листом повідомила Банк, що з заявами про прийняття спадщини звернулися Відповідачі, та під час дослідження апеляційним судом у 2021 році матеріалів спадкової справи, що відкрита після смерті ОСОБА_3 в процесі розгляду цивільної справи № 490/3919/18.

Таким чином, враховуючи, що відповідачі не задовольнили вимоги банку про погашення заборгованості одноразовим платежом, АТ "УКРСИББАНК" змушений звернутися до суду з вимагою стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитним договором №0 в розмірі 32394,17 дол. США по кредиту та процентам, та 6044,16 грн. по пені.

ІІ. РУХ СПРАВИ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2023 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 31.01.2023 року.

Ухвалою від 06.02.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 03.05.2023 року.

11.04.2023 року від представника відповідачів - адвоката Білова І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, в зв`язку з пропущенням банком шестимісячного строку пред`явлення вимог до сппадкоємців, а також пропущення позивачем строку позовної давності.

В обгрунтування адвокат зазначив наступне.

В своєму позові банк стверджує, що дізнався про факт відкриття спадщини 22.10.2018 року після того як отримав матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,. ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки припиненим. В цьому позові, який був поданий відповідачами в 2018 році, чітко вказано, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями є його доньки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які звернулись до приватного нотаріуса Миколаївського МНО Моцар Ю.С. Отже, посилання банку на те, що йому не було достовірно відомо про коло спадкоємців не відповідає дійсності. Щодо пропущення банком шестимісячного строку пред`явления вимог до спадкоємців: ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже за ч. 2 ст. 1220 ЦК України, днем відкриття спадщини є ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даному випадку кредитор дізнався про факт прийняття спадщини, як він сам стверджу 22.10.2018 року, а тому в силу ч 3 ст 1281 ЦК України (в редакці Закону №2478) перебіг шестимісячного строку для пред`явлення своїх вимог для нього настав з цієї дати. За такого, позивач мав пред`явити вимоги до спадкоємів не пізніше 22.04.2019 року. Проте, як слідує із матеріалів позовної заяви, такі вимоги банк пред`явив тільки 09.12.2019 року. Майже через вісім місяців після спливу такого строку.

Після того, як позивач направив 09.12.2019 року вимогу до відповідачів про сплату коштів, ними було направлено в банк відповідь від 22.12.2019 року, в якій зазначили зокрема про те, що банк пропустив строк пред`явлення вимог до спадкоємців, та що вимоги банку не підлягають задоволенню. Відповідачі вважають, що перебіг строку позовної давності щодо звернення з позовом до спадкоємців про стягнення коштів почався з дати отримання цього листа банком, тобто 30.12.2019 року. Отже, останнім днем, коли позивач мав пред`явити позов є 30.12.2022 р. Позовна заява датована 10.01.2023 р., тобто позивач пропустив строк позовної давності.

Підготовчі судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі, і в зв`язку з наданням позивачем заяв про відкладення слухання справи.

Ухвалою суду від 13.09.2023 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Юлії Сергіївни копію спадкової справи №14/2017, заведеної до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 05.10.2023 року.

12.09.2023 року від представника АТ «Укрсиббанк» надійшло заперечення щодо заявлених відповідачами витрат на професійну правову допомогу.

27.09.2023 року від представника відповідачів - адвоката Білова І.В. надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій просив у разі відмови в задоволенні позову, стягнути з АТ «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. та 118 461,00 грн.

Судове засідання 05.10.2023 року відкладено на 30.11.2023 року, в зв`язку з неявкою сторін.

28.11.2023 року, на виконання вимог ухвали суду від 13.09.2023 року, від приватного нотаріуса Моцар Ю.С. надійшла копі спадкової справи №14/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Представник позивача - адвокат Агабалаєва Я.В. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника АТ «Укрсиббанк».

Відповідачі, до судового засідання не з`явились, від їх представника - адвоката Білова І.В. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України.

У порядку ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІІІ.ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом встановлено, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

За умовами вказаного договору, відповідачем було надано ОСОБА_3 кредит в розмірі 42000 дол. США, з відсотковою ставкою 13,5% річних.

В забезпечення виконання умов кредитного договору, між відповідачем та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №109858 від 20.04.2007 року.

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між відповідачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передають іпотекодержателю майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Вказана квартира належить співвласникам по частці кожному на підставі дублікату Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради м. Миколаєва 19 вересня 2006 року замість втраченого Свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду 21.12.1998 р.

04 листопада 2015 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто в солідарному порядку 32 394,17 доларів США заборгованості за кредитним договором від 20 квітня 2007 року № 0.

Виконавче провадження щодо стягнення боргу на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 року триває і поручитель ОСОБА_4 сплачує заборгованість.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, згідно Свідоцтва про смерть НОМЕР_1 . Після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулись його доньки - відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2

09 грудня 2019 р. АТ «Укрсиббанк» надіслало як особисто спадкоємцям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , так і через приватного нотаріуса Моцар Ю.С. вимогу про погашення на підставі ст.1282 ЦК 46329,26 дол. США заборгованості за кредитним договором №0 від 20.04.2007 р.

Крім того, із травня 2018 року в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебувала цивільна справа № 490/3919/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до АТ «УкрСиббанк» про визнання припиненим договору іпотеки з тих підстав, що зобов`язання позичальника за кредитним договором нерозривно пов`язано з його особою і припиняється внаслідок його смерті.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до АТ «УкрСиббанк» про визнання припиненими договору поруки та договору іпотеки - визнано припиненим договору іпотеки від 20.04.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01.07.2021 року рішення від 27.10.2020 року у справі №490/3919/18 скасоване та відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

14.07.2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулись до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до АТ «УкрСиббанк» про визнання припиненим договору іпотеки.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено. Визнано припиненою іпотеку згідно з договором іпотеки від 20 квітня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є. за реєстраційним номером 947, квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2023 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 3011.2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належним чином виконали обов`язок щодо повідомлення кредитора спадкодавця - АТ «УкрСиббанк» про смерть позичальника, оскільки відсутні докази такого. Банк дізнався про смерть боржника 22 жовтня 2018 року під час розгляду цивільної справи № 490/3919/18, а вимогу про погашення боргу направив спадкоємцям боржника лише 09 грудня 2019 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною третьою статті 1281 ЦК України, тому суд правомірно застосував до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 1281 ЦК України щодо наслідків порушення цього строку.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2023 року у справі №490/5578/21 касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.11.2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2023 року залишено без змін.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 306/2000/16-ц), яку суд враховує при вирішенні цієї справи.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Щодо пропуску шестимісячного строку пред`явлення вимог до спадкоємців.

В позові позивач вказує, що дізнався про факт відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 - в день надходження до відповідача позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , яка розглядалась судом в межах цивільної справи №490/3919/18.

У відповідності до ч. 2, 3, 4 ст. 1281 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатись про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки встановлені ч. 2, 3 цієї статті , позбавляється права вимоги.

Відповідно до п. 7 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», частину другу і третю ст. 1281 ЦК України викладено в такій редакції: «2. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. 3. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину».

Згідно розділу II. Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

У позові АТ «Укрсиббанк» зазначає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 р. №2478, яким були внесені зміни до ст. 1281 Цивільного кодексу України, який було введено в дію 04.02.2019 року.

Як вважає позивач, він не пропустив строк пред`явлення вимог до спадкоємців, оскільки за норми статті 1281 Цивільного кодексу України (зі змінами) він може пред`явити такі вимоги протягом шести місяців з дня, коли Банк дізнався про прийняття спадщини, або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Так як про такі відомості відповідачу не могло бути відомо, він вважає, що строк, передбачений ст. 1281 ЦК України ще не почав свій перебіг.

Оскільки, боржник ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , то, в силу ст. 1281 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин і яка не була змінена протягом наступного року: Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги) Банк позбувся права вимоги 26 жовтня 2018 року - тобто до введення в дію вищезазначеного Закону.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

У відповідності до ст. 5 ЦК України ч.1 акти цивільного законодавства регулюють відносини з дня набрання ними чинності. Ч.2: акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. Ч.3: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовуються до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Крім того, як вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року 1-рп/99, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

За такого, норми Закону України №2478 від 03.07.2018 року не мають зворотної дії в часі, а отже регулюють відносини, які виникли після введення його в дію, тобто після 04.02.2019 року. Обов`язок у позивача, щодо пред`явлення вимог до спадкоємців виник до введення в дію вказаного Закону, а отже, до спірних правовідносин належить застосувати норми ст. 1281 Цивільного кодексу України, що діяли на час виникнення у позивача обов`язку щодо пред`явлення вимог до відповідачів.

Навіть, якщо погодитися з твердженням АТ «Укрсиббанк», що про смерть позичальника йому стало відомо 22.10.2018 року, то вимоги стосовно боргів ОСОБА_3 були направлені Банком на адреси спадкоємців та приватного нотаріуса Моцар Ю.С. 09.12.2019 року, тобто через один рік та півтора місяці після того, як він достеменно дізнався про факт відкриття спадщини. А відтак, в силу ст. 1281 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент пред`явлення права вимоги: Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину) позивач також позбавлений права вимоги до спадкоємців.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №490/5578/21 від 14.06.2023 року.

Суд враховує, що положення ст.1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст.1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Таким чином, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про те, що пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємця, який сплинув, позбавляє кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права, оскільки кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємця з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними (преклюзивними), суд приходить до переконливого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч. 4 ст.1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені ст.1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Сплив визначених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Подібний висновок викладено у постанові від 02 лютого 2023 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 569/2672/21.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 562/2627/18, від 27 серпня 2020 року у справі № 757/3276/18-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 274/7378/20, та не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц.

Відповідачі заявляючи вимогу про застосування строків позовної давності, посилалися на те, що ними 22.12.2019 року було направлено позивачу відповідь на вимогу банка від 09.12.2019 року, в якій зазначили зокрема про те, що банк пропустив строк пред`явлення вимог до спадкоємців, та що вимоги банку не підлягають задоволенню. Відповідачі вважають, що перебіг строку позовної давності щодо звернення з позовом до спадкоємців про стягнення коштів почався з дати отримання цього листа банком, тобто 30.12.2019 року. Отже, останнім днем, коли позивач мав пред`явити позов є 30.12.2022 р.

Однак, до відзиву додано лист (без дати) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому останні повідомили АТ «Укрсиббанк» про смерть ОСОБА_3 , на підтвердження відправки даного листа додано фіскальний чек АТ «Укрпошта», з якого неможливо встановити ні дату відправки, ні отримувача. Крім того, відповідачами не надано суду докази отримання позивачем вищевказаного листа-відповідь.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, АТ «Укрсиббанк» листом №10/01-16 від 20.01.2020 року приватного нотаріуса Моцар Ю.С., був повідомлений про заведення спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі заяв його спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Даний лист отриманий банком 23.01.2020 року та зареєстрований за Вх.№10207.

За такого, можна стверджувати, що позивач дізнався про факт заведення спадкової справи та наявність спадкоємців 23 січня 2020 року.

АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права 25 січня 2023 року, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції суду, тобто до спливу трирічного строку позовної давності.

А отже суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу.

За положеннями ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Частина 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Адвокатом Біловим І.В., який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , заявлено вимогу про стягнення з позивача витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн. та 118 461,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №21 від 30.01.2023 року, представляв адвокат Білов Ігор Валентинович, відповідно до п. 3.2 сума гонорару склала 10 000 (десять тисяч) гривень, відповідно до акту виконаних робіт від 01.09.2023 року відповідач прийняла від адвоката адвокатські послуги на суму 10 000 грн., доказом оплати гонорару також підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №15 від 30.01.2023 року.

Разом з тим, суд зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а, ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, яка також зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №620/1958/19 у постанові від 11.10.2021 року, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (за наявності заперечень учасника справи, якими є заявлені заперечення представника позивача - АТ «Укрсиббанк), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішеннівід 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

При цьому судом, враховано, незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені відповідачем як витрати на правову допомогу.

Таким чином, заявлені представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Біловим І.В. до відшкодування 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Крім того, суд критично ставиться до стягнення витрат на правову допомогу адвоката Білова І.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , яка теж займається професійною адвокатською діяльністю та, згідно Єдиного реєстру адвокатів України, є чинним адвокатом.

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача, повинен становити 2000,00 грн.

При цьому, заявлена сума витрат у розмірі 118461,00 грн. є необгрунтованою та не підтверджена належними доказами, а отже, є такою що не заслуговує уваги суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,76,81,89,130,141,223,263-266 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення в межах вартості прийнятого у спадщину майна заборгованість за договором про надання споживчого кредиту - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 30 листопада 2023 року.

Суддя Черенкова Н.П.