Справа № 200/3164/19
Провадження № 2/932/1100/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі судового засідання Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів спільним майном подружжя, стягнення частини спільних грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

29.02.2021 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій позивач просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2019 року зазначена цивільна справа була передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Томаша В.І., яким ухвалою від 02.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 05.11.2019 року № 206 та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2019 року зазначена цивільна справа була передана в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 11.11.2019 року прийняв справу до свого провадження, призначив проведення підготовчого засідання.

17.02.2020 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій позивач просить поділити спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 19,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1; визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 19,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі ними з ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення їх малолітня донька постійно проживає з нею ОСОБА_1 , з часу розлучення ОСОБА_2 жодним чином їй не допомагає в утриманні доньки, всі матеріальні витрати на виховання та забезпечення доньки ОСОБА_4 лягли не неї позивача. Крім того, у липні 2018 року вона звернулась з позовом до суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , рішенням від 26.07.2019 року з відповідача стягнуто кошти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку. Позивач вказує на те, що відповідач у справі є працездатною особою, офіційно працює та отримує заробітну плату, однак навмисно ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини. Станом на теперішній час у відповідача створилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у загальному розмірі 19 125,87 грн. Окрім того, спірне нерухоме майно не є єдиним майном відповідача, згідно з інформаційною довідкою з ДРПННМ окрім квартири за адресою АДРЕСА_2 у його власності знаходиться квартира за адресою АДРЕСА_3 , в якій він зареєстрований та проживає станом на теперішній час. Позивач вказує на те, що такі обставини, як наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів на дитину, відсутність у нього взагалі інтересу до її подальшої долі та його незацікавленості щодо нерухомого майна є істотними обставинами та, беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, яка проживає з матір`ю, відповідно до вимог ст. 71 СК України у суда існують належні та остатні підстави для вирішення даного спору відступити від рівності часток подружжя та виділити їй більшу частину із спільного майна.

04.03.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів спільним майном подружжя, стягнення частини грошових коштів, в якій позивач по зустрічному позову просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь частину грошових коштів у сумі 91 276,25 гривень, які були перераховані ним на рахунок ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк» у період з 2015 року по 2018 рік. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 05.06.2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . Він у період з початку 2016 року до кінця 2017 року згідно з трудовим договором працював за кордоном у Португалії, він робив перерахування на ім`я ОСОБА_1 на банківський рахунок у «ПриватБанк», оскільки не міг перевозити велику суму за кордон. З рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року про розірвання їх шлюбу вбачається, що приблизно з 2015 року між ними почали виникати конфліктні ситуації, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин, тобто своїм твердженням ОСОБА_1 підтвердила той факт, що гроші, які він перераховував на її рахунок, не могли витрачатись на спільні сумісні проблеми, так як сім`ї вже не існувало. Після повернення до України ОСОБА_1 відмовилась повернути йому хоча би половину перерахованих грошових коштів, повідомивши, що зняла гроші для своїх потреб. Тому він, вважаючи, що має право на частину грошових коштів, які були ним направлені на картку відповідачки, звернувся до суду з цим позовом.

05.03.2020 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на уточнення позовних вимог про поділ майна подружжя, в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з визнанням на ним та ОСОБА_1 право спільної часткової власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 20.08.2020 року № 285 та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2020 року зазначена цивільна справа була передана в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою від 26.08.2020 року суддею прийнято справу до свого провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 19.10.2020 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, об`єднавши їх в одне провадження.

03.12.2020 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшов Відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . Зазначив, що матеріали справи не містять підтвердження того, що ОСОБА_2 з 2016 по 2017 рік, начебто працюючи за кордоном у Португалії, здійснював певні перерахування грошових коштів. Шлюб між сторонами було розірвано лише 17.09.2018 року, тому до правовідносин, які існували між позивачем та відповідачем у період 2016-2017 р.р. мають застосовуватись приписи СК України щодо правовідносин подружжя. Отже, ведення домашнього господарства, виховання доньки, обслуговування спільного майна квартири, потребує витрати грошових коштів подружжя. Таким чином, твердження відповідача про те, що отримані позивачем грошові кошти не були витрачені на цілі подружжя не відповідає дійсності та суперечить приписам СК України. Після розлучення з відповідачем малолітня донька ОСОБА_3 постійно проживає з позивачем, розміру аліментів, які вона одержує, є недостатнім для забезпечення повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Більш того, навіть ту незначну суму аліментів, які були призначені судом, відповідач ухиляється сплачувати вже протягом тривалого часу, таким чином, не надаючи жодної підтримки дитині. Будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем щодо особливого чи іншого порядку володіння, користування або розпорядження майном у сторін не було і не має. Наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів на дитину, відсутність у відповідача взагалі інтересу до її подальшої долі та його незацікавленості щодо нерухомого майна є істотними обставинами та, беручи інтереси дитини, яка проживає з позивачем, відповідно до вимог ст. 71 СК України у суду існують належні та достатні підстави при вирішенні даного спору відступити від рівності часток подружжя та виділити позивачеві більшу частину із спільного майна. З огляду на те, що відповідачем не доведено належними та доступними доказами, що з його боку робились певні відрахування на користь позивача, а також, враховуючи, що на період 2016-2017 року сторони ще знаходились у зареєстрованому шлюбі, у зустрічному позові відповідачу слід відмовити повністю.

Ухвалою суду від 28.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

20.04.2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява (уточнена) ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач по зустрічному позову просить визнати грошові кошти у сумі 309 338,15 грн. (7 750 євро по курсу 39,9146 станом на 10.04.2023 року) спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на його користь частину грошових коштів у сумі 154 669,075 гривень (3875 євро по курсу 39,9146 станом на 10.04.2023 року). В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що за законом ОСОБА_1 має право тільки на частину квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ними як подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року. Вказує, що 05.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з першочергово заявою про поділ спільного майна подружжя, оскільки вона в своїй позовній заяві зазначила не все майно, набуто у період перебування їх у шлюбі, то він був змушений звернутись до суду із зустрічною позовною заявою, в якій зазначав, що у них ще були сумісні гроші у банку. Так, у період з початку 2016 року до кінця 2017 року згідно з трудовим договором він працював за кордоном у Португалії, він робив перерахування на ім`я ОСОБА_1 на банківський рахунок у «ПриватБанк». Так як він не міг перевозити велику суму за кордон, він робив перерахування на картку ОСОБА_1 . Зазначені кошти він заробляв за кордоном, оскільки вони ви рішили з дружиною придбати ще якесь нерухоме майно, тому всі зароблені ним кошти направлялись на картку відповідача, яка мешкала в Україні. Але після його повернення до України та після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відмовилась повернути йому хоча би частину грошових коштів. Тому він вважає, що має право на частину грошових коштів, які були ним направлені на картку відповідачки, оскільки ОСОБА_1 не визнає за ним цього права, він вимушений звернутись до суду з позовною заявою. ОСОБА_2 зазначає, що з відповіді АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу суду від 26.08.2022 року вбачається, що за 2016 рік були наступні перекази: 08.05.2016 року 900 EUR, 09.06.2016 року - 400 EUR, 15.07.2916 року 600 EUR, 10.08.2016 року 750 EUR, 09.09.2016 року 600 EUR, 08.11.2016 року 700 EUR, 08.04.2017 року 500 EUR, 13.05.2017 року 1000 EUR, 11.06.2017 року 400 EUR, 12.07.2017 року 400 EUR, 08.08.2017 року 500 EUR, 10.09.2017 року - 400 EUR, 04.12.2017 року 100 EUR, 20.12.2017 року 500 EUR. Всього за зазначений період було перераховано на картку, яка належить відповідачці, 7 750 EUR, що складає в гривневому еквіваленті 309 338,15 грн., тому частина цих коштів складає 154 669,075 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з представником позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові, та просили їх задовольнити. Просили відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на його необгрунтованість.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, зазначив, що за законом ОСОБА_1 має право тільки на частину квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ними у період перебування у зареєстрованому, проти чого він не заперечує. Зустрічний позов ОСОБА_2 підтримала, посилаючись на обставини, викладені у цьому позові з урахуванням його уточнення.

Вислухавши позивачку з представником за первісним позовом, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягають задоволенню частково, зважаючи на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду викладеними в постановах від: 24 травня 2017 року в цивільній справі № 6-843цс17; 08 листопада 2017 року в цивільній справі № 6 1447цс17, 18 червня 2018 року в цивільній справі № 711/5108/17.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як зазначено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Положеннями статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено в судовому засіданні, 05 червня 2009 року між позивачкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого .03.08.2010 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

В період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу № 691 від 12.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевим А.В.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.07.2009 року № 23278639.

Вказана квартира має загальну площу 40,1 кв.м., житлову площею 19,2 кв.м., складається з наступних приміщень: 1 коридор, площею 5,0 кв.м.; 2 житлова, площею 19,2 кв.м.; 3 кухня, площею 7,4 кв.м.; 4 санвузол, площею 3,6 кв.м.; 5 кладова, площею 1,3 кв.м.; 1 лоджія, площею 3,6 кв.м.

Таким чином, відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 , придбаним у шлюбі, воно підлягає поділу між позивачем та відповідачем, частки майна позивача та відповідача у спірній квартирі є рівними та складають частину кожному, іншої домовленості про розділ квартири між ними не існує.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та вказувала на те, що після розлучення з відповідачем їх малолітня донька постійно проживає з нею, з часу розлучення ОСОБА_2 жодним чином їй не допомагає в утримання доньки, всі матеріальні витрати на виховання та забезпечення доньки лягли на неї, у липні 2018 року вона звернулась з позовом до суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 і рішенням від 26.07.2019 року з відповідача стягнуто кошти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку. Позивач вказує на те, що відповідач у справі є працездатною особою, офіційно працює та отримує заробітну плату, однак навмисно ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини, станом на теперішній час у нього створилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у загальному розмірі 19 125,87 грн. Також зазначає, що окрім того, спірне нерухоме майно не є єдиним майном відповідача, оскільки у його власності знаходиться квартира за адресою АДРЕСА_3 , в якій він зареєстрований та проживає станом на теперішній час, тому вказані обставини, на які вона посилається, дають суду підстави відійти від принципу рівності часток в спільному майні подружжя та збільшити її частку до 2/3 частини квартири.

Як зазначено вище, після розлучення з відповідачем їх малолітня донька ОСОБА_4 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2019 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала суду «Довідку про отримання аліментів» від 07.02.2020 року №11375, видану Новокодацьким відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в якій зазначено про те, що згідно виконавчого листа № 200/11719/18, виданого 01.10.2019 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частки доходу на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягувач в липні 2019 року, серпні 2019 року, вересні 2019 року суми не отримувала, в жовтні 2019 року отримала 25 740 грн., листопад 2019 року не отримувала, в грудні 2019 року отримала 819 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.01.2020 року борг складає 19 125,87 грн.

З тексту вищевказаного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2019 року вбачається, що з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду 13.07.2018 року; ухвалою суду від 05.10.2018 року у даній справі було відкрито провадження та визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Рішення у даній справі про задоволення позову ОСОБА_1 судом було ухвалено 26.07.2019 року та цим рішенням визначено про необхідність стягнення аліментів з відповідача, починаючи з дня подачі позову, тобто з липня 2018 року. Вбачається, що виконавчий лист № 200/11719/18 на виконання цього рішення був виданий судом 01.10.2019 року, а відповідно до квитанції від 11.10.2019 року відповідачем ОСОБА_2 на виконання вказаного виконавчого листа в рахунок сплати аліментів було сплачено позивачці ОСОБА_1 заборгованість в сумі 25 740,87 грн., що утворилась за час розгляду справи в суді і на час видачі виконавчого листа.

Також, відповідно до квитанцій від 09.12.2019 року та від 13.02.2020 року відповідач сплатив аліменти у розмірі 2408,00 грн. та 300 грн. Суд вважає, що зазначеними обставинами спростовуються твердження позивачки про те, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини.

Відповідно до листа Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 18.03.2021 року, адресованого представнику ОСОБА_2 , станом на 01.03.2021 року за виконавчим провадженням № 60269254 у ОСОБА_2 наявна заборгованість 16427,7 грн.

Вбачається, що 24.03.2021 року Винником була сплачена заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 16427,7 грн. шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Новокодацького ВДВС м.Дніпрі ГТУЮ у Дніпропетровській області, що підтверджується квитанцією № 0.0..1. Сплата ОСОБА_2 аліментів у період 2019-2020 рік підтверджується наявними у справі копіями квитанцій.

Відповідно до листа Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 06.10.2022 року, станом на 06.10.2022 року заборгованість у виконавчому провадженні № 60269254 відсутня.

Будь-яких доказів того, що на час розгляду даної справи по суті у ОСОБА_2 наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи з загального захворювання, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 224408, виданою Психіатричною МСЕК №1. За його твердженням він не працює, отримує пенсію, що не спростовано.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду будь-яких доказів того, що відповідач ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні доньки ОСОБА_4 , та що розмір аліментів, які одержує ОСОБА_1 є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, не надано доказів позивачкою і того, що вона з підстав недостатності розміру отримуваних від відповідача аліментів зверталася до суду з позовом про збільшення їх розміру, а відтак, підстави для застосування судом положень ч.3 ст.70 Сімейного Кодексу України та збільшення частки ОСОБА_1 у спірній квартирі відсутні.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про розділ сумісного майна подружжя підлягають задоволенню частково з визнанням за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , та визнанням за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цієї ж квартири.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просить визнати сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 309 338,15 грн. (7 750 євро по курсу 39,9146 станом на 10.04.2023 року), стягнути з ОСОБА_1 на його користь частину грошових коштів у сумі 154 669,075 гривень (3875 євро по курсу 39,9146 станом на 10.04.2023 року). Зустрічний позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_2 в період з початку 2016 року до кінця 2017 року згідно з трудовим договором працював за кордоном у Португалії, в цей період він робив перерахування на ім`я ОСОБА_1 на банківський рахунок у «ПриватБанк», оскільки не міг перевозити велику суму за кордон. Після повернення до України ОСОБА_1 відмовилась повернути йому хоча би половину перерахованих грошових коштів, повідомивши, що зняла гроші для своїх потреб.

На підтвердження зазначених доводів ОСОБА_2 надано суду копію Трудового договору у перекладі та українську мову та завіреного Апостилем, з якого вбачається, що цей договір укладено між ТОВ «Транспортеш-де-Карга-уж-Гатуш-Бравуш», з головним офісом за адресою: АДРЕСА_5 , та ОСОБА_8 , громадянином України, цей договір починає діяти з 15.03.2016 року. За цим договором підприємство приймає робітника для виконання послуг за професійною критерією помічник водія; в якості винагороди за надані послуги робітник буде отримувати щомісячну зарплату у розмірі 530.00 Євро, до закінчення договору, з утриманням відрахувань, встановлених законом, яка буде виплачуватись в останній день місяця.

З листа АТ КБ «ПриватБанк», наданого на ухвалу суду від 26.08.2022 року, вбачається інформація стосовно термінових переказів, що зроблені ОСОБА_2 на ОСОБА_1 за період з 2016 по 2017 рік, а саме було переказано: що за 2016 рік: 08.05.2016 року 900 EUR, 09.06.2016 року - 400 EUR, 15.07.2916 року 600 EUR, 10.08.2016 року 750 EUR, 09.09.2016 року 600 EUR, 08.11.2016 року 700 EUR; за 2017 рік перекази: 08.04.2017 року 500 EUR, 13.05.2017 року 1000 EUR, 11.06.2017 року 400 EUR, 12.07.2017 року 400 EUR, 08.08.2017 року 500 EUR, 10.09.2017 року - 400 EUR, 04.12.2017 року 100 EUR, 20.12.2017 року 500 EUR. Всього за зазначений період було перераховано на картку ОСОБА_1 7 750 EUR.

Як зазначено вище, у зустрічному позові ОСОБА_2 просить визнати грошові кошти у сумі 309 338,15 грн., посилаючись на те, що сума 7 750 євро по курсу НБУ станом на 10.04.2023 року складає 39,9146 грн., та просить визнати грошові кошти у сумі 309 338,15 грн. спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на його користь частину грошових коштів у сумі 154 669,075 гривень.

Разом з цим, вбачається, що на час розгляду даної справи відповідно до курсу НБУ курс 1 Євро становив 38,45 гривень, тому еквівалент суми 7 750 Євро складає 297 987 грн. 50 коп. і частина цих коштів становить 148 993 грн. 75 коп.

В обгрунтування заперечень проти зустрічного позову у відзиві на зустрічний позов та в судовому засіданні ОСОБА_1 з представником посилалися на те, що перераховані ОСОБА_2 вищевказані грошові кошти були використані ОСОБА_1 на ведення домашнього господарства, виховання доньки, обслуговування спільного майна квартири, на погашення заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання доньки. Разом з цим, таким твердженням належних та допустимих доказів ОСОБА_1 не надано, крім того, у період 2016-2017 року, коли відбувалися грошові перекази, подружжя ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі і з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів позивач до суду не зверталася.

Зважаючи на вказані обставини, керуючись положеннями Сімейного Кодексу України, суд вважає, що грошові кошти у сумі 297 987 грн. 50 коп. підлягають визнанню спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі стягненням з ОСОБА_1 частини спільних грошових коштів подружжя у сумі 148 993 грн. 75 коп.; в задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення частини спільних грошових коштів слід відмовити.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп., з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині визнання права власності на 2/3 частин квартири відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання грошових коштів спільним майном подружжя, стягнення частини спільних грошових коштів задовольнити частково.

Визнати грошові кошти у сумі 297 987 грн. 50 коп. спільним майном подружжя ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , частину спільних грошових коштів подружжя у сумі 148 993 грн. 75 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення частини спільних грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева