КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/798/2023 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березка Роман Миколайович, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», в інтересах якого діє адвокат Наконечна Альона Вікторівна, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року в Печерський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», відповідач), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі - ТОВ «Українське бюро кредитних історій», відповідач), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії в якому просив: визнати недійсним Договір № 2295/К про відступлення прав вимоги від 24 липня 2020 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в частині права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17 листопада 2006 року в розмірі 1 722,54 дол. США; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із кредитної історії ОСОБА_1 інформацію за кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17 листопада 2006 року, надану ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що Договір № 2295/К про відступлення прав вимоги від 24 липня 2020 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в частині права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17 листопада 2006 року в розмірі 1 722,54 доларів США необхідно визнати недійсним, оскільки у ПАТ «Дельта Банк» відсутнє право на відступлення даної грошової вимоги, яке не підтверджено належними доказами, а саме: первинними документами щодо видачі грошових коштів, випискою з особового рахунку ОСОБА_1 , наданої банком кредитором, документом, що підтверджує перехід права вимоги до ОСОБА_1 від ВАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк».

У зв`язку із необґрунтованим пред`явленням вимоги щодо сплати кредиту на користь ТОВ «ФК ЄАПБ», відповідно і розміщена інформація ТОВ «УБКІ» про кредитну історію ОСОБА_1 підлягає вилученню, приймаючи до уваги і той факт, що позивач не надавав ТОВ «ФК «ЄАПБ» своєї письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із кредитної історії ОСОБА_1 інформацію за кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17 листопада 2006 року надану ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Стягнуто з ТОВ «Українське бюро кредитних історій» судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на правовому допомогу у розмірі 2 500 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березка Р.М., оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду. невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 є заінтересованою особою у оспорюваному правочині, оскільки договір про відступлення права вимоги № 2295/К від 24 липня 2020 року стосується заміни кредитора у зобов`язанні, де боржником є саме ОСОБА_1 , а тому змінює його права та обов`язки.

ТОВ «Українське бюро кредитних історій» також подало апеляційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що в межах розгляду справи не було встановлено та визнано факту відсутності кредитного договору, договір не було визнано недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, у відповідача немає підстав для спростування та вилучення такої інформації, тому позовні вимоги є необґрунтованими. Також посилається на наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вказує, що суд безпідставно стягнув з відповідача витрати на правову допомогу, оскільки факт оплати цих витрат не підтверджено належними доказами.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», ідентифікаційний було укладено кредитний Договір № 522-КЕК-06.

Відповідач ТОВ «ФК ЄАПБ» вказує, що 20 травня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ВАТ "Кредитпромбанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ "Дельта Банк" замінює ПАТ "Кредитпромбанк" як кредитора у зазначених зобов`язаннях.

В подальшому, 24 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК ЄАПБ» укладено договір № 2295/К про відступлення прав вимоги за Кредитними договорами, відповідно до умов якого АТ «Дельта Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні Банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17 листопада 2006 року в розмірі 1 722,54 дол. США.

Відповідно до п. 1 ч. ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Як визначено у ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ч. 1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно з п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2'Х)9 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» визначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. І ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд першої інстанції звернув увагу, що сторонами у Договорі № 2295/К про відступлення прав вимоги за Кредитним договором від 24 липня 2020 є АТ «Дельта БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», в той час, як ОСОБА_1 не є стороною.

Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанов Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практик розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

В той же час ОСОБА_1 , який не є стороною оспорюваного ним правочину, не навів та, відповідно, не довів, які його права та законні інтереси порушені цими правочинами, що свідчить про уникнення позивачем від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільний прав інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду і від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Яв видно із матеріалів справи, позивач не вказав, які саме підстави визнання правочину недійсним встановленні виключним переліком в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, слід застосувати до позовної заяви про порушені сторонами у договорі № 2295/К про відступлення прав вимоги від 24 липня 2020 року, та на підставі яких правочин підлягає визнанню недійсним.

Окрім того, з системного аналізу вказаних норм, вбачається відсутність законних підстав для визнання такого правочину недійсним, оскільки жодна з передбачених законом підстав для визнання договору недійсним не підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, проте позивач ні у позовній заяві, ні у будь-яких інших документах, що знаходяться в справі не зазначив, які саме, його права були порушені

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту в судовому порядку у відповідності до ч 1 ст. 4 ЦПК України, що є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові в даній частині.

Крім цього, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із кредитної історії ОСОБА_1 інформацію за кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17 листопада 2006 року надану ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Так, судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2020 року на адресу ТОВ «Українське бюро кредитних історій» було направлено заяву про виключення інформації з кредитної історії ОСОБА_1 , з тих підстав, що ОСОБА_1 не надавав ТОВ «ФК «ЄАПБ» своєї письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

Після чого, 01 лютого 2021 року позивач отримав листа від ТОВ «УБКІ» із повідомленням про те, що на їх запит ТОВ «ФК «ЄАБП» була надана відповідь, що інформація передана за даним договором коректна, і виправленню не підлягає. А отже Бюро не має підстав для вилучення кредитної історії.

У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.

Договір - правочин, сторонами якого є користувач і бюро, і предметом якого є врегулювання питань надання та отримання інформації, що складає кредитну історію.

Положення Бюро - правила формування і ведення кредитних історій, які затверджуються виконавчим органом Бюро та погоджуються Уповноваженим органом.

Кредитний звіт - сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії.

Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу).

У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: забезпечення конституційних прав і свобод суб`єктів кредитних історій; адекватність обсягів інформації цілям, для яких вони збираються; значимість, всебічність, об`єктивність, повнота і достовірність інформації; регулярність та безперервність надходження інформації; цільове використання інформації; строковість зберігання інформації; конфіденційність інформації та її захист; збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії; незалежність Бюро.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Згідно пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

Проте, під час судового розгляду не було доведено, що позивач надавав письмову згоду на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що така інформація повинна бути виключена з кредитної історії.

За редакцією ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно зі ст. 79 ЦПК України.

В свою чергу, положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що Печерський районний суд міста Києва дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Обгрунтованими також є висновки суду щодо розподілу судових витрат.

Так, згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі задоволення позову - на відповідача.

Під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції встановив, що судові витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 5 000 грн. є співмірними із складністю даної справи, часом витраченим на виконання робіт та обсягом наданих послуг.

Актом від 19 лютого 2021 року, підписаним обома сторонами описано детальний обсяг наданих робіт та розмір відповідних витрат, а квитанцією № 9 від 19 лютого 2021 року підтверджено сплату вказаних витрат ОСОБА_1 на користь адвоката.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ТОВ «Українське бюро кредитних історій» судового збору на користь позивача у розмірі 908 грн., відповідно до частки задоволених позовних вимог, половину витрат на правовому допомогу, тобто 2 500 грн.

Посилання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» на недоведеність здійснення витрат на правову допомогу відхиляються апеляційним судом, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Твердження ТОВ «Українське бюро кредитних історій» у апеляційній скарзі про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності також оцінюється колегією суддів критично, оскільки відповідач не робив відповідну заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повторюють пояснення сторін, викладені у позовній заяві та відзиві, належна оцінка яким надана судом першої інстанції. Твердження апелянтів не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів з висновками суду щодо їх оцінки.

Будь-яких інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Печерського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Так як, при вирішенні вказаної цивільної справи, Печерським районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березка Роман Миколайович, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», в інтересах якого діє адвокат Наконечна Альона Вікторівна залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар