ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м.Суми

Справа №588/153/23

Номер провадження 22-ц/816/1639/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пирогової Оксани Трохимівни,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сумцова Євгена Станіславовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем,

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 липня 2023 року у складі судді Щербаченко М.В., ухваленого в м. Тростянець Сумської області, повний текст якого виготовлено 21 липня 2023 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом матір`ю, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Виконком Тростянецької міської ради, як орган опіки та піклування, Відділ «Служба у справах дітей» Тростянецької міської ради,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який мотивує тим, що 24 квітня 2010 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4 . Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 25 вересня 2019 шлюб між ним та відповідачем було розірвано, місце проживання дитини ОСОБА_1 рішенням суду не визначалося.

Після розлучення син проживав зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . За період окремого проживання він брав активну участь у житті малолітнього сина, допомагав фінансово, проводив з ним час, регулярно забирав до себе.

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 виїхала до Великої Британії на тимчасове проживання, найближчим часом вона повертатися не збирається, в житті сина активної участі не приймає. З грудня 2021 року ОСОБА_4 почав проживати разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначав, що він до виконання своїх батьківській обов`язків ставиться відповідально, повністю матеріально забезпечує свого малолітнього сина ОСОБА_4 , піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створює належні умови для розвитку його здібностей та інтересів. Має на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , у якій створені всі матеріально-побутові умови для комфортного проживання ОСОБА_4 . Також, займається веденням особистого селянського господарства на території Печинського старостинського округу Тростянецької міської територіальної громади вирощує свійських тварин та здійснює обробку землі. За місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліку в психологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.

З метою забезпечення прав та свобод малолітнього сина, оперативного вжиття заходів, спрямованих на збереження його життя та здоров`я в умовах воєнного стану, задоволення побутових потреб, визначення його місця проживання разом з батьком є необхідністю. Він неодноразово намагався налагодити нормальний зв`язок з ОСОБА_2 для вирішення усіх питань щодо участі у вихованні сина, його утриманні, розвитку здібностей та забезпечення всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Однак, ОСОБА_2 спілкуватися із ним відмовляється, а намагання врегулювати спір щодо виховання та місця проживання сина призводять лише до конфліктів.

Крім того зазначав, що їх син майже усе своє життя проживав за адресою: АДРЕСА_2 , у нього сформувалася прив`язаність до рідних, місця проживання, речей, побуту, виникли певні соціальні зв`язки та коло спілкування, що, у свою чергу, ще раз підтверджує необхідність визначення його місця проживання разом з батьком.

Посилаючись на указані обставини, просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Будучи незгодною з первісним позовом, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Сумцова Є.С., у березні 2023 року звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому, просила визначити місце проживання сина ОСОБА_4 разом з нею.

Свої вимоги мотивувала тим, що фактично шлюбні сімейні відносини між нею та ОСОБА_1 припинилися з січня 2019 року, коли через постійні наростаючі конфлікти та сварки з ОСОБА_1 , свідком яких була дитина, вона була вимушена покинути спільно нажиту з колишнім чоловіком квартиру разом з речами та майном.

З січня 2019 року вона з сином проживала близько восьми місяців в найманій квартирі, потім півроку проживали зі своїми батьками, після чого знову винаймала житло до грудня 2021 року. З грудня 2021 року вона вимушена була поїхати тимчасово на заробітки до Великої Британії, оскільки вирішити питання власного житла для себе та сина самостійно їй було складно через вкрай низький рівень доходів в Україні.

На час свого перебування в Україні вона проживає фактично разом з батьками за адресою: АДРЕСА_3 . За місцем проживання батьків її син ОСОБА_4 забезпечений всім необхідним для проживання, навчання та відпочинку.

На її думку батько негативно впливає на сина сторін, не надає йому належного виховання та не приділяє достатньої уваги його розвитку. ОСОБА_4 скаржиться на батька, який часто обмовляє маму та рідних зі сторони матері. Коли дитина заперечує чи висловлює свою думку, то батько дає йому стусани, зовсім не рахуючись з думкою сина.

Турбуючись про психоемоційний стан сина, вона у березні 2023 року звернулася за допомогою до практичного психолога ОСОБА_7 , яка склала довідку про обстеження психоемоційного стану ОСОБА_4 . Психолог, узагальнюючи результати взаємодії з ОСОБА_8 , робить висновок, що сьогодні у нього спостерігається підвищений ситуативний рівень тривоги, пов`язаний з невизначеністю свого соціального сімейного статусу (відсутність постійного місця проживання), а також присутній страх, викликаний агресивною та маніпулятивною поведінкою ОСОБА_1 по відношенню до нього.

Матвій, на час відсутності матері в Україні, постійно проживав з бабусею і дідусем (батьками ОСОБА_2 ) по АДРЕСА_3 , а вона, перебуваючи за кордоном регулярно надсилає грошові кошти бабусі на утримання сина. Бабуся і дідусь приймають безпосередню участь у вихованні ОСОБА_4 в період перебування матері за кордоном. Вона відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, забезпечуючи дитині належне піклування, виховання, навчання, належне матеріальне утримання, піклування про його морально-психологічний стан та фізичний розвиток настільки наскільки це можливо за умов, що склалися. Мати дитини має стабільні заробітки, працює оператором на виробничій лінії у місті Сполдінг, Лінкольншир Англія , Велика Британія, щоб забезпечити гідне майбутнє собі та сину. Син ОСОБА_4 не має прихильності до батька і бажає проживати з матір`ю.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 14 липня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком - задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Зустрічний позов Сумцова Є.С. в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом матір`ю - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 грн. 60 коп. судового збору за подання позовної заяви та 10000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Будучи незгодою із судовим рішенням, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Сумцова Є.С., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, визначити місце проживання малолітнього сина разом з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги, мотивує тим, що позивачем не було наведено належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували необхідність визначення місця проживання сина разом з ним і це відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Звертає увагу на те, що з березня 2023 року ОСОБА_4 проживає в її батьків, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання родини ОСОБА_11 станом на 31 липня 2023 року. Вважає, що суд першої інстанції мав критично віднестися до висновку виконавчого комітету Тростянецької міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком.

Вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що батько ОСОБА_4 на даний час не в змозі забезпечити нормальний психоемоційний розвиток дитини, що було встановлено висновком практичного психолога, старшого викладача кафедри психології СОІППО ОСОБА_12 , а також не врахована думка дитини, який допускає спілкування з батьком, проте бажає проживати разом з бабою та дідом.

Також, на думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції не взяв до уваги, що вона не виключає ані виїзду сина до її тимчасового місця проживання у Великій Британії, ані повернення її до України в будь-який час.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції ухвалив рішення щодо місяця проживання дитини з батьком, яке не може бути практично реалізованим через відсутність будь-яких контактів між батьком та дитиною, небажанням сина спілкуватися з батьком та незгодою батька налагодити таке спілкування.

Відзиву на апеляційну скаргу, в установлений апеляційним судом строк подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача за первісним позовом, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що з 24 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 25 вересня 2019 року, що набрало законної сили 28 жовтня 2019 року, був розірваний (т.1, а.с. 13, 16).

Сторони мають спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.14).

Сторони визнали, що з 2019 року стали проживати окремо. ОСОБА_1 залишився проживати у придбаній у період шлюбу квартирі по АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 стали проживати окремо спочатку у будинку її батьків по АДРЕСА_3 , потім окремо в орендованому житлі.

На підставі судового наказу Тростянецького районного суду Сумської області у справі №588/951/19 від 07 червня 2019 року з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 29 травня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття (т.1, а.с.17).

Також сторони визнали, що з кінця 2021 року ОСОБА_2 виїхала на роботу до Великої Британії, з її слів з метою заробити кошти для придбання житла для себе і сина, оскільки у придбаній у шлюбі квартирі залишився проживати колишній чоловік. Після цього син ОСОБА_4 почав проживати то з батьком по АДРЕСА_2 , то з дідусем та бабусею по АДРЕСА_3 .

З 24 лютого 2022 року, тобто початку повномасштабної збройної агресії рф проти України, ОСОБА_4 постійно проживав з батьком ОСОБА_1 , з яким вони разом у березні 2023 року у період окупації Тростянецької територіальної громади збройними силами рф виїхали до с. Загрунівка Полтавської області, де були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи (т.1, а.с.25, 26).

На момент звернення у січні 2023 року ОСОБА_1 з первісним позовом до суду його син проживав разом з ним по АДРЕСА_2 .

Постановою державного виконавця від 02 жовтня 2022 року судовий наказ від 07 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за заявою стягувача ОСОБА_2 був їй повернутий (а.с.104), що з пояснень сторін було ініційовано позивачем за первісним позовом, оскільки син фактично проживав з ним.

Після відкриття провадження у цій справі та приїзду ОСОБА_2 наприкінці лютого 2023 року з Великої Британії у місто Тростянець син сторін ОСОБА_4 постійно почав проживати по АДРЕСА_3 з дідусем та бабусею, де наразі і проживає (т.1, а.с.84).

ОСОБА_2 у березні 2023 року повернулась до Великої Британії, де і до цього часу перебуває. За її поясненнями вона планує надалі перебувати за кордоном, має дозвіл на перебування та роботу у зазначеній державі до 2025 року.

ОСОБА_1 відповідно до довідки старости Печинського старостинського округу від 19 січня 2023 року разом зі своїм батьком ОСОБА_1 займаються особистим селянським господарством, вирощують свинопоголів`я та займаються обробітком землі (т.1, а.с.27).

Протягом 2022-2023 навчального року ОСОБА_4 навчався у 7-А класі Закладу загальної освіти І-ІІІ ступенів № 3 Тростянецької міської ради, учень дисциплінований, навчається на середньому рівні, не в повну міру своїх можливостей, систематично виконує домашні завдання, має гарний загальний розвиток. Батько приділяє належну увагу вихованню сина, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, відвідує батьківські збори. Мама перебуває за кордоном (т.1, а.с. 20).

Відповідно до довідки з комунального закладу Тростянецької міської ради «Тростянецька дитячо-юнацька спортивна школа» Матвій займається у відділенні боксу. Його батько активно приймає участь у спортивному житті сина, приходить до школи, телефонує тренеру, цікавиться досягненнями та поведінкою сина (т.1, а.с.19).

За висновком виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 23 березня 2023 року наданим як органом опіки та піклування за зверненням ОСОБА_1 орган опіки і піклування вважає за можливе визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком (т.1, а.с. 143).

Ухвалюючи рішення суду, суд першої інстанції врахувавши позицію ОСОБА_4 і його матері щодо того, що він залишатиметься жити у місті Тростянець, його місце проживання з ОСОБА_2 не може бути визначено судом, оскільки таке судове рішення фактично не може бути реалізоване, а задоволення зустрічного позову не може означати залишення дитини на проживання по АДРЕСА_3 , де не проживає наразі фактично ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції не встановив на підставі належних та допустимих доказів, що психоемоційний стан дитини та його позиція свідчить про те, що проживання з батьком поза його бажанням не відповідає найкращим інтересам дитини, ураховуючи перебування матері за кордоном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з ч.ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 2 та 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Усупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , що затверджений рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 23 березня 2023 року №93. Так, при його складанні виконавчим комітетом було враховано, що мати малолітнього - ОСОБА_2 на території України не проживає, спеціалістом відділу «Служба у справах дітей» здійснено виїзд за місце проживання дитини в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 разом з батьком та проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання.

Проживання сина сторін на час затвердження виконавчим комітетом вказаного висновку у батьків ОСОБА_2 , не свідчить про необґрунтованість цього висновку про доцільність визначення місяця проживання малолітнього разом з батьком.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітнього сина сторін разом з батьком, суд надав належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновок органу опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано фактичне проживання матері дитини за межами України, вік ОСОБА_4 , що належить до підліткового періоду, ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалено законні та вмотивовані рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував пояснення дитини, яка у судовому засіданні висловила бажання проживати з батьками ОСОБА_2 , є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, думка дитини не має абсолютного характеру для суду, який, ураховуючи думку дитини, повинен розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини. Саме лише висловлене дитиною бажання не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_4 виявив бажання проживати разом з бабою та дідом. Проте, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання одного з батьків, які і несуть обов`язок по її вихованню та утриманню до досягненню дитиною повноліття.

ОСОБА_2 на даний час працює та мешкає у Великій Британії, наміру постійно проживати в Україні не має, а тому вона з об`єктивних причин не зможе здійснювати в повній мірі обов`язки по вихованню та утриманню їх з позивачем спільного сина.

Щодо ОСОБА_1 , то як було встановлено судом, після виїзду ОСОБА_2 за межі України, ОСОБА_4 з кінця грудня 2021 року і до березня 2023 року проживав з батьком - ОСОБА_1 , який облаштував для сина в квартирі окрему кімнату, що обладнана меблями та всім необхідним для нормального розвитку сина. Батько приділяв належну увагу вихованню сина, приймав активну участь у спортивному житті сина, підтримував зв`язок зі школою. У справі також не зібрано доказів на підтвердження зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями або наркотичними напоями, чи допущення позивачем аморальної поведінки, яка б могла негативно вплинути на поведінку сина.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції надав належну оцінку довідці практичного психолога та визнав її неналежним доказом психоемоційного стану малолітнього ОСОБА_4 .

Доводи відповідача про відсутність будь-яких контактів між батьком та дитиною, та про небажанням сина спілкуватися з батьком також не є непереконливими, з огляду на встановлені судом обставини.

Доказів на підтвердження існування між батьком та сином стійних психоемоційних та неподоланих перешкод у спілкуванні не було встановлено.

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що малолітній син сторін ОСОБА_4 , 2010 року народження , вже під час розгляду справи в суді першої інстанції , проживаючи у батьків відповідача за первісним позовом , без дозволу дідуся , 16.06.2023 заволодів належним останньому мотоциклом «Спарк» д.н.з. НОМЕР_2 (транзит) та вчинив дорожньо-транспортну пригоду допустивши зіткнення з автомобілем ВАЗ 2114 д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням гр. ОСОБА_14 внаслідок якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В діях ОСОБА_1 вбачалися ознаки адміністративного правопорушення, що передбачене ст.124КУпАП, але у зв`язку з недосягненням віку притягнення до адміністративної відповідальності, яка наступає з 16 років, останнього звільнено від адміністративної відповідальності та проведено профілактичну бесіду.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що мати дитини, у зв`язку із відсутністю за місцем проживання останнього, та її батьки не в змозі забезпечити належну поведінку малолітньої дитини , яка, зважаючи на її підлітковий вік, потребує постійної уваги та контролю саме з боку його батьків на яких законом покладено обов`язок по його вихованню та утриманню до досягнення ним повноліття.

Колегія суддів наголошує, що визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком не повинно негативно впливати на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.

Разом із цим, колегія суддів підкреслює необхідність налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу.

При істотній зміні обставин, зокрема повернення матері до України на постійне місце проживання, сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.

Таким чином, з огляду на викладене, а також враховуючи те, що стороною відповідача не будо доведено, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком суперечить його інтересам, не сприятиме забезпеченню його сталого духовного та фізичного розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 375, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем, залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 6 грудня 2023 року

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова