Провадження № 2/344/626/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Дементьєвої А.О.; Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивувала тим, що 04 жовтня 2018 року, близько 22.00 години Позивач з ОСОБА_4 приїхав в с. Микуличин Яремчанської міської ради Івано-Франківської області до ОСОБА_3 за автомобілем Фольцваген Транспортер, попередньо домовившись з останнім про приїзд та купівлю автомобіля. Наступного дня, 05.10.2018 року, переночувавши в будинку ОСОБА_3 , позивач, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Поїхали до власника мікроавтобуса Фольцваген Транспортер д нз НОМЕР_1 - ОСОБА_2 . Як пізніше з?ясувалося ОСОБА_3 користувався даним автомобілем но дорученню (доручення серії НАР №288219 від 07.09.2015, посвідувач - Івано-Франківський міський нотаріус Грицак О.І.), термін дії якого уже закінчився і отримував кошти від позивача за автомобіль, коли не мав на це права. Факт отримання коштів у розмірі 2500 доларів США підтвердив особисто ОСОБА_3 , при наданні пояснень Яремчанському ВП ГУНП. Після оформлення нотаріального доручення на право користування позивачем автомобілем Фольцваген Транспортер у нотаріуса Грицака О. , ОСОБА_5 викликав евакуатора для перевезення мікроавтобуса до місця його проживання, оскільки автомобіль був у неробочому стані (не працював двигун). Повернувшись в с.Микуличин Яремчанської міської ради та передавши гроші ОСОБА_3 в сумі 2500 доларів США за автомобіль, Позивач повернувся додому в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області, де відремонтував автомобіль Фольцваген Транспортер л.н.з. НОМЕР_1 (будо зроблено капітальний ремонт двигуна, ремонт ходової тощо). При спробі поставити на облік даний автомобіль 25.10.2018 року працівники сервісного центру Волинського НДЕКЦ виявили, що знаки маркувального позначення номера кузова піддавались змінам. За даним фактом Луцьким відділенням поліції ГУНП у Волинській області внесено відомості до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України. У зв?язку з цим, Позивач та ОСОБА_5 неодноразово телефонували ОСОБА_3 з проханням повернути гроші, однак останній категорично відмовляється це зробити. З цього приводу вони телефонували і власнику мікроавтобуса ОСОБА_2 , однак він сказав, що нічого не знає про зміну номера кузова. Вважає, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу є недійсним з таких підстав, що відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Просив визнати договір купівлі-продажу від 05.10.2018 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсний як оспорюваний та застосувати усі наслідки його недійсності; Застосувати наслідки розірвання договору під впливом омани та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 133 100 грн.; Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 18 000 грн. моральної шкоди, та стягнути судові витрати.

ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає вважає доводи, наведені у позовній заяві необгрунтованими, та безпідставними з огляду на наступне. Вважає, що відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним, так як Договір купівлі - продажу від 05.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не укладався і такого договору не існує. Позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу від 05.10.2018 року укладений між ним та ОСОБА_1 . Однак Позивач не додає до позову копію оскаржуваного договору. Він не укладав жодних договорів 05.10.2018 року з ОСОБА_1 , тому вважає, що не можна розірвати договір, який не укладався. Оскільки ніякого договору не існує в природі, то не має правових підстав для його розірвання та застосування наслідків недійсності правочину. Жодних доказів укладення між ним та Позивачем договору купівлі - продажу до матеріалів справи не додано. Автомобіль Фольцваген Транспортер на праві власності належить ОСОБА_2 . Даний автомобіль був у нього в користуванні певний час і він використовував його у своїй роботі по довіреності від власника. Згодом автомобіль поламався та був у неробочому стані. Він не використовував його за призначенням та не мав необхідності для відновлення його роботи. Тому розмістив на рекламному сайті оголошення про продаж даного автомобіля за погодженням з його власником. До нього зателефонував Позивач з метою придбання автомобіля Фольцваген Транспортер. Йому було відомо про технічний стан автомобіля та те, що він користується даним автомобілем на підставі довіреності, так як його було повідомилено про це. Всі ці обставини вони обговорювали та у Позивача не було жодних зауважень з цього приводу. З власником автомобіля вони домовились про надання доручення на автомобіль на ім`я позивача. ОСОБА_1 був 2 дні в Івано-Франківську і оглядав автомобіль з спеціалістом ( з яким приїхав разом), він також мав можливість оглянути автомобіль на СТО чи їхати в сервісний центр для укладення з власником автомобіля ( ОСОБА_2 ) договору -купівлі продажу авто. Однак він цього не зробив. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Однак між ним та ОСОБА_1 не укладався Договір купівлі -продажу 05.10.2018 року. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. (а.с.48-51).

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві, просила позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Заслухавши участників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наспутного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником автомобіля марки Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_2 (а.с.19).

07.09.2015 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 та ОСОБА_6 довіреність, реєстровий номер 469, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак О.І., якою уповноважив їх укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом, зокрема: керувати з правом використання за межами України, продати, обміняти, здати в оренду, за ціною та на умовах на розсуд уповноваженого належним ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Центр ДАІ 2601 23.12.2014 року, транпортним засобом марки Volkswagen Transporte, загальний легковий пасажирський - В, випуску 1997 року, двигун V=2400, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_3 , білого кольору, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , зареєстрований 20.03.2010 року. Для чого надав їм право представляти інтереси власника в органах нотаріату, Державтоінспекції або в будь-яких установах, підприємствах та організаціях з усіх питань пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу (а.с.232).

Вказана довіреність є дійсною до 07.09.2018 року.

Як зазначає позивач, він придбав автомобіль Volkswagen Transporter у ОСОБА_3 передавши йому кошти в сумі 2 500 грн, однак 25.10.2018 року при спробі поставити на облік даний автомобіль працівники сервісного центру Волинського НДЕКЦ виявили, що знаки маркувального позначення номера кузова піддавались змінам.

Даний факт підтверджується висновком екпертного дослідження від 25.10.2018 року №3/0741/23Д, яким встановлено, що знаки маркувального позначення номера кузова № НОМЕР_4 досліджуваного автомобіля Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 піддавались змінам (механічній обробці) (а.с.13-15).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до Яремчанського ВП Надвірнянський ВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу протиправних дій зі сторони ОСОБА_3 .

Довідкою про результати розгляду звернення від 23.08.2019 року, встановлено, що в діях ОСОБА_3 не вбачається ознак кримінального правопорушення за ст.190 КК України, оскільки не було доведено злочинного умислу в його діях та причетності до внесення конструктивних змін в номерну частину кузова мікроавтобуса Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.16-17).

За фактом заміни ідентифікаційного номера кузова шляхом перебивання символів Луцьким відділенням поліції ГУНП у Волонській області до ЄРДР було внесено відомості за №0000937 від 26.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України (а.с. 20).

Крім того, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.11.2020 року внесено відомості за №0002320 за ознаками кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України (а.с.12).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски.

Положенням п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі -Порядок) визначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

З аналізу викладеного слідує, що законодавець визначив спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Відповідно до п.8 Порядку проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

У пункті 8 Порядку зазначено,що документом, який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, є зокрема: укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни,поставки); укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни,поставки); нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки).

Отже правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір купівлі - продажу транспортного засобу, а видане за результатами проведення реєстраційних дій Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.

Наслідком порушення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, є покладення на порушників відповідальності, встановленої законом, а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналізуючи викладені норми, можна дійти висновку, що законом визначено право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

За приписами ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Так, у судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що на ім`я позивача була видана довіреність на право користування автомобілем Volkswagen Transporter.

Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За змістом ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Аналіз вищевикладених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові, прийнятій 27 грудня 2019 року по справі № 607/14107/17, провадження № 61-48261св18.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що після видачі ОСОБА_2 довіреності на ім`я ОСОБА_1 , спірний автомобіль був знятий з обліку в уповноваженому органі МВС України та зареєстрований за ОСОБА_1 .

Доказів на доведення того, що 05.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був оформлений договір купівлі-продажу автомобіля у формі, визначеній законом, матеріали справи не містять.

Що стосується посилання позивача на довідку про результати звернення ОСОБА_1 від 23.08.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_3 вказав, що 04.10.2018 року до нього приїхали двоє осіб та придбали мікроавтобус Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 , то зі змісту цієї довідки неможливо встановити, які саме правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу вказаного автомобіля.

У вказаному документі не конкретизовано, від кого саме ОСОБА_3 отримав гроші за вказаний автомобіль, не зазначено, кому був переданий автомобіль, у якості чого.

Суд зауважує на тому, що передання майна і здійснення при цьому відповідної оплати може здійснюватися не лише при укладенні договору купівлі-продажу, а й при орендних правовідносинах, відносинах ренти, прокату, лізингу, комісії тощо.

Довіреність та документ про отримання коштів не є документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація транспортного засобу, що підтверджує правомірність його придбання.

Суд встановив, що позивач не зареєстрував автомобіль за собою, маючи при цьому всі можливості для укладання договору купівлі-продажу та сплати всіх передбачених законодавством податків і зборів, необхідних для вчинення даного правочину.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05.10.2018 року, недійсним як оспорюваний та застосувати усі наслідки недйсності, посилаючись на те, що ОСОБА_3 під час укладання вказаного договору ввів його в оману.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 230 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, зокрема зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що мотиви позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки належних та допустимих доказів про те, що 05.10.2018 дійсно був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, за яким продавцем виступав ОСОБА_3 , та який ввів в оману позивача, суду надано не було.

Відтак, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу від 05.10.2018 недійсним на підставі ст.215, 230 ЦК України, а тому дані вимоги не підлягають до задоволення.

Вмоги про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 133 100,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 18 00,00 грн. є похідними від первісних позовних вимог про визнання правочину недійсним, а відтак, такі вимоги не можуть бути задоволені судом.

Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 215, 229, 230 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 06.12.2023 року.

Суддя Пастернак І.А.