Справа № 932/9868/21
Провадження № 2/932/1651/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Рибалці В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява, в уточненій редакції якої, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , 17 березня 2015, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлією Олександрівною за номером 387, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 та відновлення запису про право власності за ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 116 432,00 грн., три відсотки річних у розмірі 55 152,00 грн. за невиконання зобов`язань за договором позики за період з 20.11.218 по 19.11.2021, а разом 171 584,00 грн.;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 , 03.06.2013, було укладено договір позики у зв`язку з невиконанням якого, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.06.2015 (справа №200/9154/14), з ОСОБА_2 на його користь було стягнуто кошти у сумі 612 800,00 грн., а також судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Під час розгляду вказаної цивільної справи, за ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.02.2015, з метою забезпечення позову про стягнення боргу за договором позики від 03.06.2013, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

17.03.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири.

З огляду на те, що вищезазначений договір є фіктивним та удаваним, оскільки його укладено між близькими родичами з метою уникнення відповідальності ОСОБА_1 за невиконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.06.2015, позивача вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом.

Також, оскільки вищезазначене рішення суду залишається досі не виконаним, позивач вважав за необхідне заявити вимогу про стягнення санкцій передбачених ст.625 ЦК України нарахованих на суму у розмірі 612 800,00 грн. за період: з 20.11.218 по 19.11.2021.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про застосування строку позовної давності та письмові пояснення в яких висловлено не згоду з заявленими позовними вимогами і зазначено про те, що ухвала від 23.02.2015 як і рішення від 10.06.2015, Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська ухвалювалися за його відсутності та на момент укладення договору купівлі-продажу жодних заборон, у Єдиному державному реєстрі прав власності, щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , не існувало.

Від відповідача ОСОБА_3 відзиву не надходило.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2021, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з її не відповідністю приписам ЦПК України.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.01.2022, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. За клопотанням позивача витребувано належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 17.03.2015.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.02.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Водопянова С.В. про залучення до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричку Ю.О.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.06.2023, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у загальному порядку.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, 13.07.2022 року подав заяву про розгляд справи без його участі.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася, про причини не явки суд не повідомила.

У зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.02.2015 (справа №200/9154/14), в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 315 200,00 грн. накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.06.2015 (справа №200/9154/14) ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 03.06.2013 стягнуто борг у розмірі 612 800, 00 грн., а також судовий збір - 3 654,00 грн.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 17.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. за реєстровим №387, ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 . У п.10 вказаного договору зазначено, що станом на 17.03.2015, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. перевірена відсутність заборони відчуження (арешту) нерухомого майна, податкової застави, а також обтяження відчужуваного майна іпотекою.

За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.

Так, як вбачається з позовної заяви позивач, як на підставу звернення до суду зазначає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків (укладений між близькими родичами) та метою його укладення є уникнення відповідальності за судовим рішенням про стягнення боргу, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1, 2 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з висновком якого дійшла колегія суддів ВС/КГС у постанові від 24.11.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №905/2030/19, фіктивний правочин, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує.

Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.

Відповідно до висновків ВС/КГС викладених у постанові від 03.09.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №904/4567/18, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним.

Отже, з аналізу зазначеного вбачається, що «фіктивний правочин» характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Відповідно до загальних приписів норм права, які регулюють виниклі правовідносини, тягар доведення у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника таких вимог, оскільки діє презумпція правомірності правочину.

Згідно ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з того, що матеріали справи не містять належних доказів які б свідчили, що оскаржуваний договір є фіктивним, тобто таким, що не спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним (не надано доказів того, що: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є близькими родичами; ОСОБА_2 після укладення договору, залишився проживати у квартирі, сплачує за комунальні послуги, утримує свої речі у квартирі, або будь-яким іншим шляхом продовжує користуватись вказаним нерухомим майном; відсутні докази які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не отримав гроші за відчуження нерухомості, або вони не були передані останньому ОСОБА_3 ) підстави для визнання його таким відсутні.

Щодо посилання позивача з приводу того, що оскаржуваний договір було укладено з метою уникнення відповідальності за невиконання рішення суду про стягнення боргу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора (постанова ВП/ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (постанова ВС/КЦС від 07.10.2020 у справі №755/17944/18).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії ухвали від 23.02.2015 про забезпечення позову (справа №200/9154/14), її було постановлено за відсутності сторін.

Доказів того, що за вказаною ухвалою було накладено арешт на спірне майно, як і доказів обізнаності відповідача у наявності, в провадженні суду, спору щодо стягнення коштів за договором від 03.06.2013 позивачем не надано.

Отже, виходячи з вищевикладеного вбачається відсутність підстав які б свідчили, що оскаржуваний правочин може вважатися фраудаторним, оскільки відсутні обставини, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

Щодо вимог про стягнення санкцій передбачених ст.625 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Відповідно до правового висновку викладеного постанові ВП/ВС від 16.05.2018 прийнятій за результатами розгляду справи №686/21962/15-ц, на підставі судового рішення про стягнення суми виникає грошове зобов`язання, не виконання якого зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положенням статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на те, що позивачем не надано доказів не виконання відповідачем ОСОБА_4 рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.06.2015 та доказів відсутності стягнень у виконавчому провадженні відкритому на його виконання (позивачем у позові зазначено про відкриття виконавчого провадження Бабушкінським ВДВС ДМУЮ), заявлені вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції, не підлягають задоволенню.

Понесені позивачем судові витрати, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору не дійсним, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність і стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол

03 жовтня 2023 року