КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/790/23 Головуючий у І інстанції - Трусова Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Вакуленко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання надати доступ до житла,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просили визнати за ними право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача надати до неї доступ.

В обґрунтування позову зазначали, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мілоцьким О.Л. за заявою кредитора ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження, в рамках якого арештовано належну ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та здійснено її реалізацію на електронних торгах без згоди на це іпотекодержателя ОСОБА_5 , який мав переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Переможцем торгів став ОСОБА_4 , який зареєстрував право власності на спірне житло та подав позов до позивачів про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстрації.

Вказали, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року позов задоволено, проте в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 відмовився від позову з тих підстав, що позивачів знято з реєстраційного обліку у спірному житлі.

Посилалися на те, що спірну квартиру було придбано не за рахунок кредитних коштів, іншого житла у їх власності немає, проте відповідачем та судами не було вирішене питання про надання їм іншого жилого приміщення відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України.

Уважали, що відповідач порушив їхнє право на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції, та це право має бути захищене шляхом визнання права на користування квартирою, що відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, є однією з підстав для реєстрації місця проживання особи у житлі.

На підставі викладеного позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивачі звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначають, що твердження відповідача про те, що позивачі добровільно звільнили квартиру є неправдивими та спростовуються зазначеними ним обставинами та доказами у справі про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Вказують, що фактично їх було примусово виселено з квартири з позбавленням права користування жилим приміщенням без їх згоди та рішення суду.

Посилаються на те, що докази (додатки) до відзиву подані відповідачем 18 квітня 2023 року, тобто з порушенням строків на подання доказів після проведення підготовчого судового засідання.

27 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від сторони відповідача, в якому представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема зазначає, що позивачів з квартири ніхто не виселяв та рішення про їх виселення відсутнє, з квартири позивачі з`їхали самостійно та добровільно, а з урахуванням того, в якому стані перебувала квартира, що вбачається з фото та відео, то квартиру позивачі покинули ще за довго до проведення електронних торгів, які відбулись 19 липня 2019 року, що в тому числі підтверджено актами приватного виконавця, показами консьєржа та судовими рішеннями.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі втратили право користування спірною квартирою внаслідок припинення права власності на неї, процедура виселення у примусовому порядку до них не застосовувалась, а їх зняття з реєстрації відбулося в адміністративному порядку з підстав, установлених законом.

Вимога про зобов`язання надати доступ до квартири є похідною від вимоги про визнання права користування жилим приміщенням, а тому правові підстави для її задоволення також відсутні.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що спірним жилим приміщенням є п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_3 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2005 року належала ОСОБА_1 та перебувала в іпотеці у ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 22 грудня 2009 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2013 року у справі №753/9736/13, яке набрало законної сили, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 2 059 182,94 грн та 3 441 грн судових витрат, а всього 2 062 623,94 грн.

За виконавчим листом, виданим на виконання вищевказаного рішенням суду, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мілоцький О.Л. відкрив виконавче провадження №57401979, в рамках якого здійснив опис і арешт спірної квартири, провів її оцінку та склав заявку на реалізацію арештованого майна на електронних торгах.

Не погодившись з діями приватного виконавця щодо опису й арешту спірної квартири та її оцінки, ОСОБА_1 оскаржив їх в судовому порядку.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у справі №753/4642/19, залишеною без змін постановами Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року та Верховного Суду від 28 липня 2021 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

19 липня 2019 року відбулися електронні торги з реалізації спірної квартири, переможцем торгів став ОСОБА_4 за ціною продажу 4 466 970,90 грн.

29 липня 2019 року приватним виконавцем складено акт про реалізацію спірної квартири на електронних торгах, на підставі якого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Могильницька О.А. того ж дня видала ОСОБА_4 свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів та здійснила державну реєстрацію його права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Результати електронних торгів оскаржувались ОСОБА_1 у судовому порядку у цивільній справі №753/15089/19, проте рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року, яке набрало законної сили, у задоволенні його позову відмовлено.

З огляду на недостатність коштів, одержаних від реалізації спірної квартири, для задоволення вимог стягувача ОСОБА_4 (частина коштів зарезервована на рахунку приватного виконавця для погашення вимог іпотекодержателя ОСОБА_5 ), у подальшому приватним виконавцем здійснювались виконавчі дії з метою виявлення іншого майна боржника.

У відповідь на вимогу приватного виконавця про надання доступу до спірної квартири з метою проведення опису та арешту майна ОСОБА_1 відповів відмовою, пославшись на те, що вимога не підлягає виконанню з причини невідповідності суб`єкта, якій вона адресована, оскільки власником квартири є ОСОБА_4 .

На підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року про примусове проникнення до житла 31 січня 2020 року приватний виконавець за участю понятих зайшов до спірної квартири та здійснив опис наявного у ній майна.

Згідно з даними постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 31 січня 2020 року квартира перебуває у нежилому стані - у ній відсутні меблі, побутова техніка та речі особистого користування, що також зафіксовано наданими відповідачем фото та відеозаписом.

02 серпня 2019 року відповідач направив позивачам лист з вимогою звільнити квартиру, знятись з реєстраційного обліку, передати квартиру та ключі від неї.

Не отримавши задоволення своїх вимог, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та виселення (цивільна справа №753/16338/19).

У червні 2020 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про відмову від позову в частині вимог про виселення та виключення ОСОБА_1 з числа відповідачів, яку мотивував тим, що він, як власник квартири, отримав до неї доступ і з`ясував, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, у квартирі відсутні меблі, техніка, засоби гігієни, продукти харчування, а решта вимог не стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 .

Ухвалою від 19 серпня 2020 року суд закрив провадження у справі в частині вимог про виселення та виключив ОСОБА_1 з числа відповідачів.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

В указаному рішенні судом установлено, що станом на 12 лютого 2019 року у спірній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а станом на 05 серпня 2019 року - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Під час нового апеляційного розгляду ОСОБА_4 відмовився від позову, пославшись на те, що 11 серпня 2022 року відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 08 грудня 2022 року, прийнято заяву позивача ОСОБА_4 про відмову від позову та закрито провадження у справі.

У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 5 цього Кодексу визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на зазначене можна дійти висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, при цьому в силу принципів змагальності (статті 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) саме позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести наявність у нього суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, факт його порушення або оспорення, обрати правомірний та ефективний спосіб захисту порушеного права та визначити особу (осіб), до якої пред`являє вимоги.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Частина друга статті 16 ЦК України визначає основні способи судового захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить визнання права. Такий спосіб захисту застосовується у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права.

Одним з основних конституційних прав людини є право на житло, невід`ємною складовою якого є заборона на примусове позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Вказане конституційне положення знайшло своє закріплення у статті 9 ЖК України, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Заборона виселення фізичної особи або примусового позбавлення її житла іншим чином, крім випадків, встановлених законом, передбачена і у нормі частини четвертої статті 311 ЦК України.

За приписами частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі посилались на норму частини другої статті 109 ЖК України, згідно якої громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Разом з тим, конструкція наведеної норми передбачає виселення особи з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення, а не збереження за такою особою права на користування житловим приміщенням, з якої її виселяють (виселили), у зв`язку з чим її положення не корелюються з предметом даного позову.

Більше того, тлумачення змісту частин першої та другої статті 109 ЖК України в їх системній сукупності із загальними засадами здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) дає підстави для висновку, що правило про неможливість виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення застосовується лише у процедурі примусового позбавлення житла, тобто у випадку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти жиле приміщення.

У разі ж якщо особа, діючи вільно та на власний розсуд, добровільно звільнила займане житлове приміщення, право на користування яким втратила відповідно до закону, застосування у таких правовідносинах норми частини другої статті 109 ЖК України не матиме під собою законних підстав.

За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, та порядок реалізації цих прав визначає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання місце проживання», за змістом положень якого місцем проживання особи є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає.

Відповідно до статті 7 цього Закону (в редакції, чинній на момент ухвалення Дарницьким районним судом рішення у цивільній справі №753/16338/19) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 18 Закону №1871-IX зняття повнолітньої особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла.

Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Отже за змістом наведених нормативних положень особа втрачає право користування житлом внаслідок припинення права власності на нього, що є підставою для зняття такої особи із зареєстрованого місця проживання в адміністративному порядку.

Тлумачення положень статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України, якими врегульовані житлові права членів сім`ї власника житла, дає підстави для висновку, що їх право на користування житлом є особистим сервітутом, похідним від прав власника житла, а відтак припинення права особи на житло припиняє і право членів її сім`ї на користування ним.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, спірна квартира реалізована на прилюдних торгах у порядку, встановленому для виконання судових рішень, у зв`язку з чим право власності на неї набув відповідач ОСОБА_4 .

Позивачі добровільно звільнили житлове приміщення, обравши собі інше місце проживання, що підтверджується результатами огляду квартири приватним виконавцем та змістом листа-відповіді ОСОБА_1 на вимогу приватного виконавця про здійснення опису та арешту майна і не спростовано позивачами під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Отже, право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилося внаслідок її продажу на прилюдних торгах, а відтак він та члени його сім`ї втратили право користування нею.

Доказів, які б свідчили про те, що виселення позивачів зі спірного житла відбулося внаслідок вчинення відповідачем дій, спрямованих на створення перешкод у користуванні ним, суду не надано.

Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася.

З підстав, передбачених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання місце проживання» та Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», позивачі зняті з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири за заявою її власника ОСОБА_4 , у зв`язку з чим останній відмовився від позову про усунення перешкод у користуванні власністю у справі №753/16338/19 і ця відмова була прийнята судом.

Отже, оскільки позивачі втратили право користування спірною квартирою внаслідок припинення права власності на неї, процедура виселення у примусовому порядку до них не застосовувалась, а їх зняття з реєстрації відбулося в адміністративному порядку з підстав, установлених законом, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права користування жилим приміщенням у зв`язку з його необґрунтованістю.

Також правильно зазначив, що вимога про зобов`язання надати доступ до квартири є похідною від вимоги про визнання права користування жилим приміщенням, а тому правові підстави для її задоволення також відсутні.

З огляду на зазначене, аргументи скаржника, що твердження відповідача про те, що позивачі добровільно звільнили квартиру є неправдивими та спростовуються зазначеними ним обставинами та доказами у справі про усунення перешкод у користуванні квартирою, а також, що фактично їх було примусово виселено з квартири з позбавленням права користування жилим приміщенням без їх згоди та рішення суду, не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та правильно встановлених судом першої інстанції на їх підставі обставин справи.

Зважаючи на зазначене, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник