Справа № 299/2544/22
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - Джуги С.Д.,

суддів - Собослоя Г.Г., Готри Т.Ю.,

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року у складі судді Леньо В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради Закарпатської області, Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області, Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області про області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 18 грудня 2009 року за № 161-к її в порядку переведення призначено на посаду головного лікаря Виноградівської районної лікарні.

Наказом директора Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області від 30 липня 2020 року за № 728-к її звільнено з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Своє звільнення вважала незаконним, оскільки на час її призначення на посаду у 2009 році засновником лікарні та стороною трудового договору була Виноградівська районна державна адміністрація, якій належали повноваження щодо призначення на посаду та звільнення головного лікаря.

На підставі розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 12 липня 2019 року за № 172 ця райдержадміністрація вийшла із засновників районної лікарні, а відповідно до рішення Виноградівської районної ради Закарпатської області від 26 липня 2019 року № 755 засновником лікарні стала ця районна рада та було розпочато процедуру перетворення районної лікарні на комунальне некомерційне підприємство.

08 жовтня 2019 року Виноградівська районна лікарня припинена шляхом перетворення на Комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області (далі - КНП «Виноградівська районна лікарня»), про що внесені відповідні зміни до Єдиного державного реєстру про припинення юридичної особи та державної реєстрації створених юридичних осіб-правонаступників.

Рішенням Виноградівської районної ради Закарпатської області від 27 листопада 2020 року №1020 з 01 січня 2021 року права засновника КНП «Виноградівська районна лікарня» передані Виноградівській міській раді.

Отже, відбулось правонаступництво засновника лікарні, яким стала Виноградівська районна рада Закарпатської області. Засновник є вищим органом управління лікарнею, виконавчим органом управління є виконавчий директор лікарні.

На час її звільнення з роботи положення статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 792, передбачали призначення керівників державних і комунальних закладів охорони здоров`я на конкурсній основі, шляхом укладання контрактів.

Відповідно до положень цих законодавчих актів, положень Статуту лікарні (пункти 7.3.7, 7.5.3, 7.5.4) керівника закладу охорони здоров`я призначає засновник закладу, тобто Виноградівська районна рада Закарпатської області.

А тому наказ директора КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області ОСОБА_2 від 30 липня 2020 року № 728-к про її звільнення з посади був виданий особою, яка не мала на це повноважень.

Окрім того, з наказу про звільнення їй стало відомо про існування рішення Виноградівської районної ради від 10 червня 2020 року за № 939, яким її звільнено з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні з 10 червня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. З цим рішенням її ніхто не ознайомлював. Указане рішення районної ради вважає незаконним з таких підстав.

Так, 08.10.2019 відбулась реорганізація юридичної особи «Виноградівська районна лікарня» шляхом її перетворення в КНП «Виноградівська районна лікарня».

У реорганізованій юридичній особі, в тому числі на час її організації, до 30.07.2020 вона була керівником та працювала на посаді головного лікаря «Виноградівської районної лікарні».

Зазначала, що з метою дотримання вимог законодавства та дотримання прав працівників під час перетворення закладів охорони здоров`я Міністерством охорони здоров`я України були розроблені Методичні рекомендації з питань перетворення закладів охорони здоров`я з бюджетних установ у комунальні некомерційні підприємства, схвалені робочою групою з питань реформи фінансування сфери охорони здоров`я України від 14 лютого 2018 року, де у п.1.4.6 роз`яснено, що факт реорганізації ЗОЗ-бюджетної установи не є підставою для звільнення керівника та припинення укладеного з ним контракту, якщо сторони не домовляться про його дострокове припинення за угодою сторін або він не буде звільнений на підставах, визначених контрактом. У такому разі в рішенні відповідної ради про створення ЗОЗ-комунального некомерційного підприємства може бути зазначено про призначення керівником ЗОЗ-комунального некомерційного підприємства головного лікаря, подовживши з ним трудові відносини на підставі контракту. Це рішення може бути підставою як для укладення нового контракту, так і для внесення змін до існуючого залежно від домовленості сторін.

Оскільки на початок реорганізації закладу охорони здоров`я між нею та Виноградівською районною радою не було досягнуто згоди про припинення безстрокового трудового договору за угодою сторін і посада керівника не була скорочена, а також трудові відносини з нею продовжувалися до 30.07.2020, тому вважає, що підстав для звільнення за ч.1 ст.40 КЗпП України немає.

Звертала увагу і на те, що відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення з ініціативи власника працівника в період його тимчасової непрацездатності. Проте вона перебувала на амбулаторному лікуванні з 10 червня 2020 року по 29 липня 2020 року, і оскільки йшлося про перетворення лікарні, а не про її ліквідацію, її звільнення з роботи не могло бути проведене.

Також посилалася на порушення положень частини другої статті 40, статей 42, 49-2 КЗпП України, оскільки не були виконані вимоги закону щодо переведення (перегрупування, перестановки) працівника з урахуванням його кваліфікації на іншу посаду (роботу) в межах установи та не були виконані вимоги закону щодо своєчасного попередження про наступне звільнення, врахування переважного права працівника на залишення на роботі, пропонування йому всіх наявних вакантних посад.

Попередження про наступне звільнення, передбачене частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, вона не отримувала.

23 березня 2020 року відповідач надав їй пропозицію про переведення на іншу посаду, а саме на одну із трьох посад, у якому зазначив, що в разі відмови від зазначених посад до Виноградівської районної ради буде направлене подання для прийняття відповідного рішення, однак не вказано, якого саме. Вакантні рівнозначні посади не були запропоновані.

Також зауважувала і на те, що оскільки мало місце попередження її про зміну в організації виробництва і праці, передбачене частиною третьою статті 32 КЗпП України, то її звільнення могло бути проведене лише на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, а не на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Копія наказу про звільнення та трудова книжка їй були вручені 30 липня 2020 року, а тому саме з цього дня вона має право оскаржувати незаконне звільнення.

На день подання позову її середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 липня 2020 року по 25 серпня 2020 року становить 24 679,58 грн, виходячи з наведених даних про її середню заробітну плату за останні два повні місяці роботи у травні-червні 2019 у розмірі 1 451,74 гривень (19 377,07+38 692,54 =58 069,61 : 40 (робочі дні) = 1 451,74).

Незаконними діями відповідачів їй завдано і моральної шкоди, оскільки її було звільнено з керівної посади в передпенсійному віці, вона залишилася без роботи, без засобів до існування, були порушені її звичні життєві зв`язки, був принижений її авторитет як керівника, внаслідок чого вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір компенсації моральної шкоди оцінює у 100 000,00 грн, яку слід стягнути солідарно з обох відповідачів.

Також указувала і на те, що вона з поважних причин пропустила строк звернення до суду із цим позовом, оскільки первісно з позовом про поновлення на роботі вона звернулася ще 25 серпня 2020 року, тобто у місячний строк установлений ч.1 ст.233 КЗпП України. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2021 року її позов було задоволено частково, а саме визнані незаконними та скасовані оспорювані нею рішення та наказ, поновлено її на роботі у КНП «Виноградівська районна лікарня» на посаді директорки з 10.06.2020, стягнуто з Берегівської районної ради Закарпатської області на її користь 50 000 грн моральної шкоди та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі, вирішено питання про судові витрати, а у вимозі про стягнення середньої заробітної плати відмовлено. Це рішення суду сторонами було оскаржено в апеляційному порядку і постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року у задоволенні її позову було відмовлено лише з єдиної причини - внаслідок порушення вимог закону щодо суб`єктного складу відповідачів. Зазначене порушення відбулось з вини головуючої судді Бак М.П., про що зазначено в постанові апеляційного суду та окремій ухвалі апеляційного суду від 27.04.2022, оскільки вона своєчасно подала первісний позов та правильно визначила відповідачів на день його подання та неодноразово подавала суду клопотання про заміну відповідачів їх правонаступниками, проте у задоволенні таких їй судом було відмовлено. Внаслідок допущених суддею порушень норм процесуального законодавства, що стало підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови їй у задоволенні позову, це призвело до перешкоди їй у доступі до правосуддя. Вини, бездіяльності чи недбалості з її боку у цьому не було, вона вчасно вчинила усі необхідні дії щодо звернення до суду з метою захисту своїх прав. При вирішенні клопотання про поновлення строку просила застосувати практику Європейського суду з прав людини.

Посилаючись на наведені вище обставини ОСОБА_1 просила суд:

1) уважати пропущеним строк звернення до суду з цим позовом із поважної причини та поновити його;

2) визнати незаконним та скасувати рішення Виноградівської районної ради Закарпатської області від 10 червня 2020 року № 939 «Про звільнення головного лікаря Виноградівської районної лікарні»;

3) визнати незаконними та скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області від 30 липня 2020 року № 728-к про звільнення її з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України;

4) поновити її на роботі на посаді головного лікаря Виноградівської районної лікарні з 31 липня 2020 року шляхом переведення на посаду директорки Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради, подовживши з нею трудові відносини на підставі контракту (п.1.4.6 Методичних рекомендацій);

5) стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 31 липня 2020 року і по день набрання законної сили рішенням суду із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1 451,74 грн;

6) стягнути солідарно з Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області та Виноградівської районної ради Закарпатської області на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн;

7) стягнути солідарно з Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області та Виноградівської районної ради Закарпатської області на користь держави судові витрати по справі.

У поданій суду заяві від 29 червня 2022 року про зміну предмета позову позивачка ОСОБА_1 фактично змінила лише прохальну частину позовної заяви, а саме п.4, в якому просила поновити її на роботі у Комунальному некомерційному підприємстві «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області з 31 липня 2020 року. Решта позовних вимог без змін. Ця заява мотивована тими же доводами, які містяться у позовній заяві.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга загалом мотивована тими же доводами, які наведені в позовній заяві та яким судом першої інстанції не було надано належної оцінки, а також тим, що суд правильно встановив, що право на звільнення її з посади має засновник юридичної особи, яким на час виникнення спірних правовідносин була Виноградівська районна рада, проте помилково дійшов висновку про її звільнення з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства без надання оцінки поданим нею доказам.

Зазначала, що вона не оспорює того факту, що 08.10.2019 відбулася реорганізація юридичної особи «Виноградівська районна лікарня» шляхом її перетворення в Комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня», яка є правонаступником реорганізованої юридичної особи.

У цій реорганізованій юридичній особі, в тому числі на час її реорганізації, до 30.07.2020 вона була керівником та працювала на посаді головного лікаря.

Вказувала, що судом не враховано п.1.4.6 Методичних рекомендацій, згідно з яким факт реорганізації ЗОЗ-бюджетної установи не є підставою для звільнення керівника та припинення укладеного з ним контракту, якщо сторони не домовляться про його дострокове припинення за угодою сторін або він не буде звільнений на підставах, визначених контрактом.

Стверджувала, що на початок реорганізації закладу охорони здоров`я вона працювала на посаді головного лікаря Виноградівської районної лікарні на підставі безстрокового трудового договору, що підтверджується відповідним записом у її трудовій книжці. Контракту між нею та роботодавцем укладено не було та не було досягнуто згоди про припинення безстрокового трудового договору за угодою сторін, а тому Виноградівська районна рада не мала правових підстав для звільнення її з посади керівника юридичної особи, незалежно від його найменування керівника.

Зазначала, що оскільки посада керівника юридичної особи скорочена не була і трудові відносини з нею продовжувалися до 30.07.2020, а тому відповідно до п.1.4.6 Методичних рекомендацій у такому разі в рішенні відповідної ради про створення ЗОЗ-комунального некомерційного підприємства може бути зазначено про призначення керівником ЗОЗ-комунального некомерційного підприємства головного лікаря, подовживши з ним трудові відносини на підставі контракту. Це рішення може бути підставою як для укладення нового контракту, так і для внесення змін до існуючого залежно від домовленості сторін.

Звертала увагу і на те, що її звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки вона з 10 червня по 29 липня 2020 року перебувала на лікуванні, а також із порушенням вимог ч.2 ст.40, 42, 49-2 КЗпП України, так як: - відповідач не запропонував їй вакантної посади директора; - вона не отримувала попередження про наступне звільнення; - не було враховано її переважне право на залишенні на роботі; - не було ознайомлено з переліком усіх вакантних посад; - не була запропонована будь-яка з вакантних посад, яка рівнозначна тій, яку вона займала, або нижча за її згодою. Відтак уважає її звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним.

Зазначала і про хибність висновків суду першої інстанції щодо законності спірного наказу КПН «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області від 30.07.2020 №728к про припинення трудового договору, яким її звільнено з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, реорганізації скорочення чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, оскільки вирішення питання про призначення, звільнення та усунення керівника закладу охорони здоров`я відноситься до виключної компетенції засновника закладу охорони здоров`я, яким є Виноградівська районна рада Закарпатської області. Ця районна рада спірним рішенням від 10.06.2020 №939 не надавала повноважень директору КНП «Виноградівська районна лікарня» ОСОБА_2 звільняти її з роботи. Також цей директор не мав повноважень скеровувати 25.05.2020 до Виноградівської районної ради подання №01-17/601 щодо звільнення її з посади головного лікаря за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки спірним рішенням районної ради від 10.06.2020 №939 не було зобов`язано КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області звільняти її з роботи повторно. Крім цього, вона не була штатним працівником цієї установи, що також указує на незаконність спірного наказу КНП «Виноградівська районна лікарня».

Стверджувала, що відмовляючи їй у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі, суд, із-поміж іншого, мотивував своє рішення тим, що він не вправі покладати на себе функції, якими наділені уповноважені на це органи, зокрема щодо призначення директора, який повинен бути призначений виключно на конкурсній основі, тобто за умови оголошення та проведення відповідного конкурсу, при цьому не звернув уваги на те, що предметом позову є незаконне звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, яке проведене з порушенням порядку, передбаченого ст.49-2 КЗпП України, а питання укладення чи не укладення з нею контракту не є предметом позову, а тим більше вона не просила суд призначати її на посаду.

Також уважала незаконним рішення суду і в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача КНП «Виноградівська районна лікарня» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про солідарне стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди в сумі 100 000 грн, оскільки нею було доведено факт порушення її трудових прав та завдання їй у зв`язку із цим моральної шкоди, а також і її розмір.

Вказувала і на те, що суд першої інстанції хоч і не застосовував строк позовної давності до спірних правовідносин, однак його оцінка вказаних обставин не відповідає дійсним обставинам справи та ґрунтується на припущеннях із підстав, які є аналогічними тим, що наведені нею у позовній заяві про поновлення строку.

З огляду на наведені вище обставини просила оскаржене рішення суду скасувати, а її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзивах на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відповідач Виноградівська міська рада Закарпатської області, в інтересах якого діє міський голова С. Бочкай, та відповідач КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області, в інтересах якої діє директор О. Милюков, посилалися на її безпідставність і надуманість.

Зазначали, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про звільнення позивачки з роботи з додержанням вимог трудового законодавства та відсутністю порушених її трудових прав, а тому просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представниця адвокатеса Сковородько І.Ф. апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній, просили таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Представник відповідача Виноградівської міської ради Закарпатської області Андрашко О.С. та представниця відповідача КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області Зінченко М.А. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили із підстав наведених у відзивах на неї, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду як законне та обґрунтоване без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 18 грудня 2009 року за № 161-к «Про призначення головного лікаря Виноградівської районної лікарні» ОСОБА_1 з 21 грудня 2009 року призначена на посаду головного лікаря Виноградівської районної лікарні (т. 1, а.с. 16).

12 липня 2019 року в.о. голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області видав розпорядження № 172 про вихід Виноградівської районної державної адміністрації зі складу засновників Виноградівської районної лікарні () та пропозицію Виноградівській районній раді, як власнику цілісного майнового комплексу Виноградівської районної лікарні, вступити у права засновника лікарні (т. 1, а.с. 156).

26 липня 2019 року Виноградівська районна рада Закарпатської області прийняла такі рішення:

№ 754 «Про вхід Виноградівської районної ради до складу засновників Виноградівської районної лікарні», яким вирішено увійти до складу засновників лікарні та затвердила Статут Виноградівської районної лікарні у новій редакції (т. 1, а.с. 157);

№ 755 «Про реорганізацію шляхом перетворення Виноградівської районної лікарні в комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області», яким вирішено реорганізувати Виноградівську районну лікарню шляхом перетворення в комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області та провести необхідні для цього заходи (т. 1, а.с. 163).

Затверджена рішенням Виноградівської районної ради від 26 липня 2019 року № 754 редакція Статуту Виноградівської районної лікарні передбачала, що:

-лікарня є юридичною особою, її засновником є Виноградівська районна рада Закарпатської області;

-суб`єктами управління лікарні є: Виноградівська районна рада (засновник); Відділ з питань охорони здоров`я Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області (орган управління); керівник лікарні (пункти 6.1.1-6.1.3);

-засновник призначає на посаду та звільняє з посади керівника лікарні (пункт 6.2);

-поточне керівництво лікарнею здійснює головний лікар, який безпосередньо підпорядковується засновнику (пункт 6.5.) (т. 1, а.с. 158-162).

Наказом по Виноградівській районній лікарні від 24 липня 2019 року № 1249-6 головному лікарю ОСОБА_1 надана відпустка на строк із 25 липня 2019 року по 03 серпня 2019 року (т. 1, а.с. 164).

Розпорядженням голови Виноградівської районної ради від 31 липня 2019 року № 26 створена комісія з реорганізації шляхом перетворення Виноградівської районної лікарні під керівництвом завідувача хірургічним відділенням поліклініки Виноградівської районної лікарні Милюкова О. В. (т. 1, а.с. 165).

01 серпня 2019 року голова комісії з реорганізації Виноградівської районної лікарні Милюков О.В. видав наказ № 91 «Про реорганізацію районної лікарні шляхом перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області, яким, серед іншого, зобов`язав начальника відділу кадрів лікарні повідомити працівників лікарні про реорганізацію лікарні та забезпечити дотримання їхніх трудових прав та соціальних гарантій у ході реорганізації (т. 1, а.с. 166).

03 жовтня 2019 року Виноградівська районна рада Закарпатської області прийняла рішення № 802 «Про створення комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області», яким:

-створила Комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області» шляхом перетворення Виноградівської районної лікарні ();

-визначила Комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області» правонаступником всього майна, прав, обов`язків та активів Виноградівської районної лікарні;

затвердила :

-Статут Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області»;

-Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області;

-призначила тимчасово виконувачем обов`язків керівника Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 168).

Затверджений рішенням Виноградівської районної ради від 03 жовтня 2019 року № 802 Статут Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області передбачав, що:

-Комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області є юридичною особою публічного права, засновником підприємства є Виноградівська районна рада Закарпатської області (пункти 1.3, 4.1);

-органами управління підприємством є: вищий орган управління Виноградівська районна рада (засновник); виконавчий орган управління директор підприємства (керівник підприємства) (пункт 7.1);

-поточне керівництво (оперативне управління) підприємством здійснює керівник підприємства директор, який призначається на посаду за рішенням засновника відповідно до порядку, визначеного законодавством України, який відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством охорони здоров`я України; строк найму, права, обов`язки та відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, інші умови найму визначаються контрактом (пункти 7.2, 7.3, 7.3.7);

-повноваження щодо, зокрема, створення конкурсної комісії для проведення конкурсу на зайняття посади керівника підприємства, затвердження переможця конкурсу та внесення подання засновнику на призначення керівника підприємства, укладення і розірвання контракту з керівником підприємства делегуються голові Виноградівської районної ради (пункти 7.4, 7.5.) (т. 1, а.с. 169-176).

08 жовтня 2019 року здійснена державна реєстрація припинення юридичної особи «Виноградівська районна лікарня» (), керівник Онисько Н. С., та державна реєстрація юридичної особи «Комунальне некомерційне підприємство «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області»» (), керівник Милюков О. В. (тимчасовий виконувач обов`язків директора) (т. 1, а.с. 177).

Наказом тимчасового виконувача обов`язків керівника Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області ОСОБА_2 від 09 жовтня 2019 року № 117-о затверджено і введено в дію з 10 жовтня 2019 року організаційну структуру і штатний розпис Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області, в якому наявна посада керівника установи (директора) та, відповідно, відсутня посада керівника установи (головного лікаря), що існувала в структурі та штатному розписі Виноградівської районної лікарні (т. 1, а.с. 178, т.3 а.с. 24, 25).

Рішенням Виноградівської районної ради від 04 лютого 2020 року № 863 на підставі подання конкурсної комісії на зайняття посади керівника Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області призначено ОСОБА_2 директором цього підприємства та доручено голові ради укласти із ним контракт терміном на п`ять років (т. 1, а.с. 179).

03 березня 2020 року між Виноградівською районною радою Закарпатської області (суб`єктом управління) та ОСОБА_2 було укладено контракт (з додатками), відповідно до якого ОСОБА_2 призначено на посаду директора КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області на строк дії цього контракту, який відповідно до п.29 діє з 03 березня 2020 року по 02 березня 2025 року (т.3 а.с.58-65).

Також судом першої інстанції установлено, що позивачка ОСОБА_1 у період з 24 червня 2019 року по 29 липня 2020 року (понад рік) неодноразово перебувала у відпустках, на вихідних та лікарняних, у тому числі, чотири лікарняних і самоізоляція у період з 10 червня 2020 року по 29 липня 2020 року, що стверджується копією листка непрацездатності та аналітичною довідкою на головного лікаря районної лікарні Онисько Н.С. (т. 1, а.с. 22, 180-181);

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

За змістом частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема, це: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом установлено, що при звільненні позивачки ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавцем були додержані вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо її персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, оскільки листом Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області від 23 березня 2020 року № 440 була доведена до відома ОСОБА_1 інформація про реорганізацію лікарні, запровадження в штаті реорганізованого підприємства посади директора як керівника лікарні, виключення посади головного лікаря як керівника лікарні та пропозицію переведення з 25 травня 2020 року на одну із посад: лікаря-терапевта клініко-діагностичного відділення, лікаря-терапевта приймального відділення, завідувача виїзної бригади (лікаря-терапевта) з надання паліативної допомоги «Хоспіс вдома» поліклініки лікарні, посадові оклади на кожній з посад 4 361,00 грн на місяць. Також у цьому листі попереджено ОСОБА_1 про те, що в разі її відмови від запропонованих посад до Виноградівської районної ради Закарпатської області буде скеровано подання для прийняття відповідного рішення. На цьому листі міститься підпис ОСОБА_1 у графі «пропозицію отримано» та зроблений нею 23 березня 2020 року запис «не згідна» (т. 1, а.с. 182).

Актом від 23 березня 2020 року, складеного начальником відділу кадрів ОСОБА_3 та юрисконсультом Гануляк Т.М. засвідчено, що ОСОБА_1 було ознайомлено з наступними документами: - листом пропозицією про переведення на іншу посаду від 23.03.2020 №440; - попередженням про звільнення; - наказом Виноградівської районної лікарні від 01.08.2019 №91 «Про реорганізацію Виноградівської районної лікарні шляхом перетворення в комунальне некомерційне підприємство Виноградівська районна лікарня; - наказом КНП «Виноградівська районна лікарня» від 09.10.2019 №117-о «Про створення комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області шляхом перетворення Виноградівської районної лікарні та затвердження організаційної структури і штатного розпису», проте засвідчити своїм підписом факт ознайомлення із цими документами ОСОБА_1 відмовилась (т.1 а.с.183).

25 травня 2020 року директор Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області склав на адресу Виноградівської районної ради Закарпатської області за вих. № 01-17/601 подання про звільнення ОСОБА_1 із посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, внаслідок реорганізації лікарні, змін в організації виробництва і праці, спливу двомісячного строку попередження про скорочення посади головного лікаря, відсутністю згоди на переведення на іншу посаду, а також з урахуванням перебування ОСОБА_1 у відпустці довів до відома, що вона повинна стати до роботи 10 червня 2020 року (т. 1, а.с. 184).

Рішенням Виноградівської районної ради Закарпатської області від 10 червня 2020 року № 939 «Про звільнення головного лікаря Виноградівської районної лікарні» звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні 10 червня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в результаті реорганізації Виноградівської районної лікарні (т. 1, а.с. 185).

Отже, наведеними вище доказами встановлено, що відповідачем були додержані вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки він персонально попередив ОСОБА_1 про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонував їй усі наявні вакантні посади у новоствореному КНП «Виноградівська районна лікарня» та повідомив про те, що у штатному розписі цього підприємства наявна посада керівника установи (директора) та, відповідно, відсутня посада керівника установи (головного лікаря), що існувала в структурі та штатному розписі Виноградівської районної лікарні, а також і про те, що в разі її відмови від запропонованих посад до Виноградівської районної ради Закарпатської області буде скеровано подання для прийняття відповідного рішення. Не зазначення у пропозиції на переведення на іншу посаду конкретного рішення, яке буде прийнято засновником, зокрема щодо звільнення позивачки, та посилання на п.3 ст.32 КЗпП України, не спростовує факту виконання відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України щодо персонально попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією їй усіх наявних вакантних посад у КНП «Виноградівська районна лікарня».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що їй відповідачем не було запропоновано вакантної посади директора у КНП «Виноградівська районна лікарня», а тому звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, на переконання колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до статті 16 «Основ законодавства України про охорону здоров`я» керівники державних та комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоров`я на конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до п`яти років. Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я та порядок укладання контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, а також типова форма такого контракту затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Отже, призначення на посаду керівника КНП «Виноградівська районна лікарня» могло мати місце лише за результатом проведеного конкурсу, який в даному випадку був проведений та переможцем якого став ОСОБА_2 , з яким 03.03.2020 Виноградівською районною радою Закарпатської області було укладено контракт про призначення його на посаду директора КНП "Виноградівська районна лікарня» строком на п`ять років, що спростовує твердження позивачки про можливість її переведення відповідачем на цю керівну посаду днем 23.03.2020, коли вона вийшла на роботу, оскільки до цього часу з 24 червня 2019 року позивачка безперервно та неодноразово перебувала у відпустках, на вихідних та лікарняних, а також участі в конкурсі на зайняття цієї керівної посади не приймала.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано положень п.1.4.6 Методичних рекомендацій, згідно з яким факт реорганізації ЗОЗ-бюджетної установи не є підставою для звільнення керівника та припинення укладеного з ним контракту, якщо сторони не домовляться про його дострокове припинення за угодою сторін або він не буде звільнений на підставах, визначених контрактом, оскільки, як зазначила в апеляційній скарзі позивачка, то контракту між нею та роботодавцем укладено не було. З копії трудової книжки позивачки ОСОБА_1 слідує, що вона була призначена на посаду головного лікаря Виноградівської районної лікарні на підставі розпорядження голови Виноградівської райдержадміністрації №161-к від 18.12.2009 (т.1 а.с.21). Доказів укладення із ОСОБА_1 контракту, матеріали справи не містять, а тому ці положення щодо керівника ЗОЗ-бюджетної установи з яким було укладено контракт, на позивачку не поширюються.

Водночас цим же пунктом 1.4.6 Методичних рекомендацій роз`яснено, що у разі призначення головою Комісії з перетворення керівника ЗОЗ-бюджетної установи трудові відносини з ним продовжуються. У такому разі в рішенні відповідної ради про створення ЗОЗ-комунального некомерційного підприємства може бути зазначено про призначення керівником ЗОЗ-комунального некомерційного підприємства головного лікаря, подовживши з ним трудові відносини на підставі контракту. Це рішення може бути підставою як для укладення нового контракту, так і для внесення змін до існуючого залежно від домовленості сторін.

Оскільки ОСОБА_1 не була призначена головою Комісії з перетворення керівника Виноградівської районної лікарні, тому, на переконання колегії суддів, наведені вище положення щодо подовження з позивачкою трудових відносин та укладення з нею контракту застосовуватись не можуть.

Також судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 10 червня 2020 року, тобто в день прийняття спірного рішення Виноградівською районною радою Закарпатської області від 10 червня 2020 року № 939 про звільнення її з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, знаходилась на робочому місці, потім відлучилась, а через деякий час повідомила, що вона на лікарняному.

30 липня 2020 року позивачка після перебування на лікарняному вийшла на роботу.

Того ж дня (30.07.2020) директор Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області видав наказ № 728-к про припинення трудового договору, яким, із посиланням на наказ від 09 жовтня 2019 року № 117-о, відмову від пропозиції про переведення на іншу посаду від 23 березня 2020 року № 440 та рішення Виноградівської районної ради від 10 червня 2020 року № 939, звільнено ОСОБА_1 із посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні з 30 липня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, реорганізацією, скороченням чисельності та штату працівників. Відповідний запис унесений до трудової книжки, з наказом ОСОБА_1 ознайомлена 30 липня 2020 року (т.1, а.с.18-21, 186).

Позивачка своє звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки відповідачем порушені вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Також указувала, що спірним рішенням Виноградівської районної ради Закарпатської області від 10 червня 2020 року № 939 її було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у період її тимчасової непрацездатності, що стверджувала копією листка непрацездатності серії АКА №064920 (т.1 а.с.22), а тому, на її переконання, це рішення не є законним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які відповідно до ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 607/18957/18 (провадження № 61-9295св20) вказано, що «не зважаючи на наявність доказів у справі про перебування позивача на лікуванні відповідно до листка непрацездатності АДР № 211019, виданого Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею про те, що позивач перебувала у стаціонарі з 29 серпня 2018 року до 12 вересня 2018 року, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про законність звільнення позивача у цей період, оскільки звільнення в період тимчасової непрацездатності свідчить про порушення гарантій, передбачених трудовим законодавством. Разом із тим, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 13 вересня 2018 року (день, коли позивачу зазначено стати до роботи відповідно до листка непрацездатності АДР № 211019)».

У цій справі судом установлено, що 10 червня 2020 року позивачка ОСОБА_1 була на робочому місці, потім відлучилась, а через деякий час повідомила, що вона на лікарняному. В цей же день рішенням Виноградівської районної ради Закарпатської області від 10 червня 2020 року № 939 було звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні 10 червня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в результаті реорганізації Виноградівської районної лікарні, а п.2 рішення зобов`язано КНП «Виноградівську районну лікарню» своєчасно у повному обсязі здійснити розрахунок з ОСОБА_1 та необхідні дії щодо видачі трудової книжки згідно вимог чинного законодавства. Також судом установлено, що з 10 червня 2020 року по 30 липня 2020 року позивачка перебувала на лікарняному, а тому після виходу ОСОБА_1 на роботу директором Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області було видано наказ від 30 липня 2020 року за № 728-к «Про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря Виноградівської районної лікарні за п.1 ст.40 КЗпП України з 30 липня 2020 року.

Отже, на переконання апеляційного суду, місцевий суд дійшов правильного висновку, що цей спірний наказ директором КНП «Виноградівська районна лікарня» від 30.07.2020 був виданий із метою усунення наслідків порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивачки з роботи та цим наказом було визначено дату припинення трудових відносин, а саме перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності 30 липня 2020 року (день, коли позивачці зазначено стати до роботи відповідно до листка непрацездатності АДН № 426460)», та був виданий директором (виконавчим органом управління) на виконання рішення районної ради (засновника - вищого органу управління) від 10.06.2020 №939 у межах повноважень передбачених п.7.1 Статутом.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, аніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справа № 302/207/20 (провадження №61-9303св21), які відповідно до ст.263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що позивачка не заявляла вимог про її поновлення на попередній роботі, а просила її поновити у новоствореній установі - КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області з 31 липня 2020 року, відповідно до заяви про зміну предмета позову від 29.06.2022 (т.1 а.с.228-241), тому колегія суддів уважає, що ця її позовна вимога задоволена бути не може, оскільки це не відповідає приписам статті 235 КЗпП України та фактично є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Також колегія суддів відхиляє доводи позивачки щодо порушення її переважного права на залишення на роботі, так як право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених установах, оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених установах. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 712/4018/20 (провадження № 61-1474св21).

Установивши, що спірне рішення Виноградівської районної ради Закарпатської області від 10.06.2020 № 939 «Про звільнення головного лікаря Виноградівської районної лікарні» та спірний наказ КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області від 30.07.2020 №728-к були прийняті з додержанням вимог закону і підстав для поновлення позивачки у новоствореній установі КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради Закарпатської області немає, а відтак апеляційний суд уважає, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення інших похідних її позовних вимог щодо стягнення з КНП «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської районної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та солідарного стягнення з відповідачів на її користь 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Із приводу строків звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів констатує, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частини перша, друга статті 233 КЗпП).

У статті 234 КЗпП закріплено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Стаття234 КЗпП не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 201/264/20 (провадження № 61-4292св21).

Оскільки суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю нею своїх вимог, а тому строки звернення до суду із цим позовом, що передбачені статтею 233 КЗпП України, судом не застосовуються.

Водночас колегія суддів констатує що ці строки позивачкою пропущені без поважних причин, оскільки та обставина, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року скасовано рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні її позову відмовлено лише з єдиної підстави - внаслідок порушення вимог закону щодо суб`єктного складу відповідачів, і це порушення відбулось з вини головуючої судді Бак М.П., про що зазначено в постанові апеляційного суду та окремій ухвалі апеляційного суду від 27.04.2022, і саме це призвело до перешкоди їй у доступі до правосуддя, то ці доводи ОСОБА_1 є безпідставними та надуманими, оскільки на розгляді в суді, згідно з відомостями з ЄДРСР, перебуває цивільна справа № 299/2690/20 за позовом ОСОБА_1 до Берегівської районної ради Закарпатської області та Комунального некомерційного підприємства «Виноградівська районна лікарня» Виноградівської міської ради Закарпатської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, розгляд якої не є завершеним, оскільки постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

А тому саме у справі № 299/2690/20 позивачка повинна доводити порушення своїх трудових прав, а не звертатися до суду з новою позовною заявою.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є пред`явлені з підстав, що не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та ці її вимоги не були належним чином обґрунтовані та доведені.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що оскаржене судове рішення є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судове рішення складено 05 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: