ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2/201/352/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Паращенко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

08.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із позовом до держави України в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду.

У своєму позові ОСОБА_1 просить суд стягнути з держави Україна на його користь моральну шкоду у розмірі 300 000 грн., шо була завдання йому внаслідок бездіяльності Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду при розгляді цивільної справи № 199/7017/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркт Сервіс Группе» про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування, яка полягає у недотриманні судами строків розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, передбачених ст.ст. 275, 371 ЦПК України.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 08.11.2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.15-16).

09.11.2021 року ухвалою судді Демидової С.О. у відкритті провадження за даним позовом відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України (т.1 а.с.17-19).

07.12.2021 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про відмову у відкритті провадження та 08.12.2021 року справу спрямовано до Дніпровського апеляційного суду для розгляду цієї скарги (т.1. а.с.24-28, 34).

08.12.2021 року листом Голови Дніпровського апеляційного суду справу спрямовано до Верховного Суду для визначення підсудності на підставі ч.6 ст.31 ЦПК України через те, що серед відповідачів у позовній заяві зазначено Дніпровський апеляційний суд (т.1 а.с.33).

20.12.2021 року ухвалою судді Верховного Суду підсудність даної справи для розгляду апеляційної скарги на ухвалу про відмову у відкритті провадження визначено Запорізькому апеляційному суду та 28.12.2021 року справу спрямовано за належністю (т.1 а.с.36-37).

30.12.2021 року Запорізьким апеляційним судом постановлено ухвалу про відкриття апеляційного провадження, а 04.01.2022 року - ухвалу про призначення справи до розгляду на 12:50, 02.02.2022 року (т.1 а.с.39, 41).

02.02.2022 року постановою Запорізького апеляційного суду ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2021 року скасовано в частині вимог позивача до Держави України в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, та питання в цій частині передано до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с.77-79).

17.02.2022 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.02.2022 року, розподілена судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.81, 84).

21.02.2022 року ухвалою судді Демидової С.О. позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст.177 ЦПК України з підстав відсутності в матеріалах справи її оригіналу та копій відповідно до кількості сторін (т.1 а.с.85).

13.06.2022 року ухвалою судді Демидової С.О. позовну заяву було повернуто позивачеві на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України через не усунення ним недоліків, зазначених в ухвалі про залишення позову без руху від 17.02.2022 року (т.1 а.с.96).

27.06.2022 року представником позивача адвокатом Негольшовим С.М. до Дніпровського апеляційного суду подано апеляційну скаргу на ухвалу про повернення позовної заяви від 13.06.2022 року, яку ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01.07.2022 року було залишено без руху до надходження матеріалів справи із суду першої інстанції. Листом від 04.07.2022 року справу витребувано до суду апеляційної інстанції. В цей же день справа надійшла до Дніпровського апеляційного суду та було проведено її авторозподіл між суддями для розгляду апеляційної скарги (т.1. а.с.98-102, 109, 110).

18.07.2022 року справу було повторно перерозподілено між суддями Дніпровського апеляційного суду через перебування раніше визначених суддів у відпустці (т.1 а.с.113-114).

18.07.2022 року Дніпровським апеляційним судом постановлено ухвалу про відкриття апеляційного провадження, та в цей же день - ухвалу про призначення справи до розгляду на 10:00, 15.09.2022 року (т.1 а.с.115-116).

14.09.2022 року представником позивача адвокатом Негольшовим С.М. до Дніпровського апеляційного суду подано заяву про відвід усім суддям цього суду, в тому числі й колегії суддів цього суду у складі Барильської А.П., Деркач Н.М. та Максюти Ж.І. з підстав того, що Дніпровський апеляційний суд у даній справі з самого початку був одним з відповідачів за позовом ОСОБА_1 , і хоча постановою Запорізького апеляційного суду від 02.02.2022 року Дніпровський апеляційний суд виключений з числа відповідачів по справі (на думку заявника - неправосудно), він все одно є завдавачем шкоди позивачу, оскільки вчинив делікт проти нього (т.1 а.с.144а-144б).

15.09.2022 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду в задоволенні заяви про відвід суддів відмовлено, та в цей же день ухвалено постанову про скасування ухвали про повернення позовної заяви від 13.06.2022 року (т.1 а.с.145-151).

28.09.2022 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.09.2022 року, розподілена судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.156-157).

30.09.2022 року ухвалою судді Демидової С.О. провадження по справі відкрито, розгляд справи призначено у спрощеному порядку без повідомлення сторін (т.1 а.с.158-159).

13.10.2022 року від представника відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до суду надійшло клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, та 14.10.2022 року таке ознайомлення відбулося (т.1 а.с.161-162).

24.10.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), у якому в задоволенні позову просили відмовити. Крім того, цей представник відповідача подав заяву про розгляд справи в загальному порядку з викликом сторін (т.1 а.с.165-164, 173-176).

31.10.2022 року клопотання про розгляд справи в загальному порядку з викликом сторін задоволено відповідною ухвалою судді Демидової С.О., судове засідання призначене на 07.12.2022 року о 9.00 год. (т.1 а.с.177-178).

07.11.2022 року від представника позивача адвоката Негольшова С.М. до суду надійшла заява про виклик в судове засідання позивача ОСОБА_1 та про допит якого як свідка, а також клопотання про забезпечення виконання представником відповідача Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) вимог ч.2 ст.93 ЦПК України та застосування до нього заходів процесуального примусу (т.1 а.с.183-184).

07.12.2022 року до суду надійшло клопотання представника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про перенесення судового засідання, призначеного на цю дату. Розгляд справи було перенесено на 01.02.2023 року о 9.00 год (т.1 а.с.189 - 191).

12.01.2023 року від представника Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с.195-199).

01.02.2023 року відбулося підготовче судове засідання під головуванням судді Демидової С.О., під час якого протокольно задоволено клопотання про допит позивача у якості свідка та про огляд Веб-сайту щодо справи №199/7071/20, крім того зобов`язано відповідача надати відповіді на питання позивача, поставлені у першій заяві по справі в порядку ст.93 ЦПК України, оголошено перерву до 16.02.2023 року на 11.30 год. (т.1 а.с.205 - 207).

15.02.2023 року від представника відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на виконання протокольної ухвали суду щодо надання відповідей на питання, поставлені в першій заяві, надійшли відповідь у формі пояснень (т.1 а.с.210-215).

16.02.2023 року судове засідання не відбулося через зайнятість судді Демидової С.О. в іншому процесі (т.1 а.с.229).

03.03.2023 року до суду надійшло клопотання представника Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) про розгляд справи в режимі відеоконференції (т.1 а.с.233-236).

15.03.2023 року відбулося продовження підготовчого судового засідання під головуванням судді Демидової С.О., під час якого протокольно зобов`язано відповідача надати відповіді на питання позивача, поставлені у першій заяві, оформлені відповідно до відповідно до діючого законодавства. Крім того, відповідача зобов`язано надати письмові докази та постановлено ухвалу про відмову в застосуванні заходів процесуального примусу до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у вигляді штрафу, оголошено перерву до 27.03.2023 року на 15.30 год. (т.2 а.с.36 - 51).

06.03.2023 року до суду надійшло клопотання представника Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) про розгляд справи в режимі відеоконференції, яку задоволено ухвалою судді Демидової С.О. (т.2 а.с.53-56, 59-60).

17.03.2023 року до суду надійшла заява Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на виконання ухвали суду щодо відповідей на питання, поставлені позивачем у позовній заяві (т.2 а.с.62-67).

27.03.2023 року в режимі відеоконференції відбулося продовження підготовчого судового засідання під головуванням судді Демидової С.О., під час якого постановлено ухвалу про відмову в застосуванні заходів процесуального примусу до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у вигляді штрафу. Крім того, постановлено ухвалу про відхилення заперечень представника позивача на дії головуючого. Представником позивача заявлено відвід головуючій судді Демидовій С.О., в задоволенні якого нею відмовлено та заявлено про самовідвід (т.2 а.с.75-95).

28.03.2023 року протоколом авторозподілу справ між суддями, справу розподілено судді Федоріщеву С.С., який ухвалою від 29.03.2023 року прийняв цю справу до свого провадження та призначив судове засідання на 17.04.2023 року о 14.00 год. (т.1 а.с.98-99).

06.04.2023 року до суду надійшло клопотання представника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про розгляд справи в режимі відеоконференції, яку задоволено ухвалою судді Федоріщева С.С. (т.2 а.с.103-106).

14.04.2023 року до суду надійшло пояснення представника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (т.2 а.с.113-119).

17.04.2023 року в режимі відеоконференції відбулося підготовче судове засідання під головуванням судді Федоріщева С.С., під час якого постановлено протокольні ухвали про відмову в зобов`язанні Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати заяву свідка, надати письмові докази, в застосуванні заходів процесуального примусу до нього у вигляді штрафу та в роз`ясненні підстав винесення цих ухвал. Крім того, постановлено ухвалу про відхилення заперечень представника позивача на дії головуючого. Представником позивача заявлено відвід головуючому судді Федоріщеву С.С., в задоволенні якого ним відмовлено протокольною ухвалою. Також задоволено клопотання представника позивача про допит позивача у якості свідка, та частково задоволено його клопотання стосовно огляду Веб-сайту щодо справи №199/7071/20 вирішено роздрукувати процесуальні документи з цієї справи через функцію «повний доступ» для приєднання до справи, що розглядається та дослідження під час розгляду її по суті. Під час судового засідання представник Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) декілька разів звертав увагу суду та наполягав на вжитті заходів реагування стосовно представника позивача адвоката Негольшова С.М. щодо застосування ним в судовому засіданні російської мови замість державної. На ці зауваження судом запропоновано адвокату Негольшову С.М. дотримуватися вимог ст.9 ЦПК України, однак останній продовжив ухилятися від застосування державної мови в судовому засіданні, посилаючись на ст.10 Конституції України та інтереси клієнта позивача по справі. На цьому підготовче засідання завершене та розгляд справи по суті призначено на 18.05.2023 року о 14.00 год. Сторони попереджені про дату та час наступного судового засідання під розписку (т.2 а.с.127-131).

На виконання ухвали про часткове задоволення клопотання стосовно огляду Веб-сайту щодо справи №199/7071/20 роздруковано процесуальні документи з цієї справи через функцію «повний доступ» та приєднано до справи, що розглядається для дослідження під час розгляду її по суті (т.2 а.с.132-147).

25.04.2023 року до суду надійшло клопотання представника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про розгляд справи в режимі відеоконференції, яку задоволено ухвалою судді Федоріщева С.С. (т.2 а.с.149-153).

18.05.2023 року від представника позивача адвоката Негольшова С.М. до канцелярії суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 18.05.2023 року у зв`язку із раптовим погіршенням стану здоров`я позивача. Незважаючи на те, що до цього клопотання жодних підтверджуючих документів додано не було, з метою забезпечення права позивача на доступ до правосуддя, розгляд справи було відкладено на 10:00, 05.06.2023 року. Позивачу та його представнику направлено судові повістки на адреси, відомі суду. Представник відповідача повідомлений про дату наступного зсідання під розписку (т.3 а.с.155-161).

31.05.2023 року до суду надійшло клопотання представника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про розгляд справи в режимі відеоконференції, яку задоволено ухвалою судді Федоріщева С.С. (т.2 а.с.162-166).

05.06.2023 року в режимі відеоконференції відбулося судове засідання під головуванням судді Федоріщева С.С., під час якого справу розглянуто по суті надана можливість виступити усім учасникам розгляду справи, задати одне одному питання та надати відповіді, досліджено письмові докази. Крім того, у якості свідка допитано позивача за його ж клопотанням, який пояснив, що розгляд справи № 199/7017/20, на його думку тривав занадто довго як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим він мав душевні хвилювання, погіршення стану здоров`я, і хоча доказами звернення за медичною допомогою через ці події, він не володіє, йому тим самим завдано моральної шкоди. Також в цьому засіданні постановлено протокольні ухвали про відмову в зобов`язанні Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати письмові відповіді на питання сторони позивача та докази, в застосуванні заходів процесуального примусу до нього у вигляді штрафу. Крім того, постановлено протокольну ухвалу про відхилення заперечень представника позивача на дії головуючого. Представником позивача заявлено відвід головуючому судді Федоріщеву С.С., в задоволенні якого ним відмовлено протокольною ухвалою. Під час судового засідання представник Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знову декілька разів звертав увагу суду та наполягав на вжитті заходів реагування стосовно представника позивача адвоката Негольшова С.М. щодо застосування ним в судовому засіданні російської мови замість державної. На ці зауваження судом запропоновано адвокату Негольшову С.М. дотримуватися вимог ст.9 ЦПК України, текстуально роз`яснено вимоги п.11 ч.1 ст.9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», однак адвокат Негольшов С.М. продовжив ухилятися від застосування державної мови в судовому засіданні, посилаючись на ст.10 Конституції України та інтереси клієнта позивача по справі. Після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і виконання вимог ст.241 ЦПК України, по справі проведено судові дебати, під час яких позивач та його представник позивача наполягали на задоволенні позову, представники відповідачів проти його задоволення заперечували, та ухвалено судове рішення, вступну та резолютивну частину якого проголошено судом одразу після виходу з нарадчої кімнати. Крім того, проголошено й вступну та резолютивну частину Окремої ухвали стосовно звернення суду до Ради адвокатів Дніпропетровської області для вжиття відповідних заходів реагування стосовно застосування адвокатом Негольшовим С.М. недержавної мови в судовому процесі, постановленої судом в нарадчій кімнаті.

Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, зокрема судовими рішеннями по цивільній справі №199/7017/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркт Сервіс Группе» про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування, що роздруковані з Єдиного державного реєстру судових рішень через функцію повного доступу, наступне:

23.10.2020 року ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цій справі відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (т.2 а.с.132-133).

31.05.2021 року по справі №199/7017/20 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, де треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркт Сервіс Группе», про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування відмовлено у повному обсязі (т.2 а.с.134-140).

12.07.2021 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду по справі №199/7017/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, де треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркт Сервіс Группе», про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровськогоо районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2021 року. Розгляд апеляційної скарги вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження (т.2 а.с.141-142).

02.12.2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду по справі №199/7017/20 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, де треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Паркт Сервіс Группе», про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу місцевого самоврядування, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року- залишити без змін. Роз`яснено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку (т.2 а.с.143-147).

Відомостей про оскарження зазначеної постанови Дніпровського апеляційного суду від 02.12.2021 року по справі №199/7017/20 Єдиний державний реєстр судових рішень не містить.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Приписами ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для відшкодування шкоди за правилами ст.ст. 1173, 1174 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом ст. 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі №308/3695/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Водночас, згідно із ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 цього Кодексу.

За таких обставин саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, а саме, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2018 року (справа П/9901/137/18 (800/426/17)) висловила позицію, згідно з якою «протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк».

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (наприклад, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин.

Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому, навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством.

Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

У пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції повинна містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами чи свідоцтвами, без наявності яких Суд може відхилити вимогу.

Тож без встановлення фактичних обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів неможливо зробити висновок з приводу додержання/недодержання державою Україною вимог п.1 ст.6 Конвенції щодо забезпечення/незабезпечення права всіх учасників справи на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

В даному випадку з аналізу хронологічного перебігу винесення процесуальних рішень у справі №199/7017/20 випливає, що у суді першої інстанції вона розглядалася 7 місяців та 9 днів, а у суді апеляційної інстанції 4 місяці та 20 днів.

При цьому суд враховує, що процесуальним законом встановлено критерії розумності строків розгляду цивільних справ та визначено їх тривалість.

Так, відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до ч.2 ст.121 ЦПК України, строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Відповідно до ст.275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст.371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

За таких умов, на перший погляд може скластися враження, що розумні строки розгляду зазначеної справи № 199/7017/20 в судах першої та апеляційної інстанції, дійсно були порушені. Проте, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, якими б було беззаперечно доведено, що при її розгляді суди не вжили усіх необхідних заходів щодо розгляду ними зазначеної справи в максимально можливий стислий строк, який охоплюється поняттям «розумний строк», та при цьому безпідставно, невиправдано затягували її розгляд. Тобто позивачем не доведено, якими діями чи бездіяльністю саме відповідача Держава Україна завдано позивачу моральну шкоду, адже причини розгляду зазначеної справи впродовж згаданих вище строків, не встановлені.

При цьому, суд наголошує на тому, що Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська не має компетенції оцінювати дії або бездіяльність Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду при розгляді цивільної справи № 199/7017/20, а отже і визнавати їх протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди. Порядок надання такої оцінки та можливість перевірки професійної діяльності суддів під час відправлення ними правосуддя унормовано спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», в якому, зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої статті 106 однією з підстав дисциплінарної відповідальності судді є безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

З наведеної норми права вбачається, що спеціальним законом передбачено відповідальність судді у разі безпідставного затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом.

При цьому, матеріали справи не містять доказів використання позивачем такого способу захисту та відновлення його порушеного права, який передбачений ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що свідчить про те, що у встановленому спеціальним законом порядку безпідставне затягування або невжиття судами заходів щодо розгляду цивільної справи №199/7017/20 протягом строку, унормованого наведеними вище приписами процесуального закону, не встановлено.

Недоведеність факту спричинення позивачу шкоди у розумінні статей 1174, 1176 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також позивачем не аргументовано, у чому проявились його психологічні страждання, погіршення його стану, що унеможливлює задоволення позову у цій частині.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема, є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу.

За частиною першою статті 5, частинами першою, третьою статті 7, статтею 9 Закону № 1402-VIII правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що імунітет суддів має законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

За таких обставин, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) інакше у такому випадку будуть порушені приписи ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які вказують на те, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу (Висновок Верховного Суду в постанові від 02 вересня 2020 року у справі №910/15758/19).

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 757/47675/18, де зазначив, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

У зв`язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду, задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 23, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев