Номер провадження: 22-ц/813/5514/23
Справа № 522/4580/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2023 року

у справі про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Виконавчий комітет Одеської міської ради

відповідач - Приморська районна адміністрація Одеській міської ради

встановив:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому посилаючись на те, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, що дає йому право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, зазначає, що разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку у секторі обліку та розподілу житла Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з 23 квітня2010 року з правом позачергового надання житла та станом на 01 січня 2023 року номер у черзі - 218, з 24 лютого 2011 року у списках інвалідів війни - за №32, водночас, в порушення вимог п. 18 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у встановлені строки він та члени його родини до теперішнього часу не забезпечені житлом, як інвалід війни, тобто особа яка має переважне право перед всіма іншими категоріями позачерговиків на забезпечення житлом, відповідно до ч.1 ст. 46 ЖК України, тому просив суд визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Одеської міської ради щодо незабезпечення його позачергово житловою площею у межах відповідної норми та ненадання житла в порушення вимог п.18 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ч.1 ст. 46 ЖК України; зобов`язати виконавчий комітет Одеської міської ради ухвалити рішення про надання у постійне користування житлового приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів його сім`ї; зобов`язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради вчинити дії з розподілу та надати у постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів його сім`ї.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі за вказаним вище позовом ОСОБА_1 на підставі п. 1ч.1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на обставини, якими обґрунтовується позов просить скасувати ухвалу суду від 10 березня 2023 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом оскаржувану ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема вказує, що судом не вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року по справі №712/5476/19, оскільки в цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійсно відступила від висновку сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, про що зазначено судом першої інстанції у тексті оскаржуваної ухвали, разом з цим, від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформованого у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №358/460/16-ц відповідно до якого, спір про право на позачергове отримання житла у зв`язку з проходженням публічної служби не є публічно - правовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, Велика Палата Верховного Суду не відступила. Тому скаржник вважає, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Правом на відзив на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника за доводами апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив з того, що у постанові від 29 вересня 2020 року по справі №712/5476/19, провадження №14-62цс20 Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16, зокрема, на яку посилається позивач в своєму позові, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Згідно останньої позиції ВП ВС зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг). Тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі, оскільки вказана вище позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни ( а.с.17).

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи з інвалідністю та прирівняні до них особи мають пільги на позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю I групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що він має право на позачергове забезпечення житлом відповідно до пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як особа з інвалідністю внаслідок війни.

Набуття особою правового статусу особи з інвалідністю внаслідок війни безпосередньо пов`язане з проходженням нею військової служби.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

Така гарантія соціального захисту як позачергове забезпечення житлом є однією з передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільг для осіб, які проходили військову, тобто публічну службу, та набули статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) вказано, що: «позивач, мотивуючи позов приписами Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Інструкції, затвердженої Наказом № 737, оскаржив діяння відповідача, житлова комісія якого не зарахувала позивача на квартирний облік як військовослужбовця. Соціальна гарантія, якої, як він вважав, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця з військовою частиною щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців). З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду».

Оскільки спір, що виник між сторонами, пов`язаний з реалізацією позивачем ОСОБА_1 права на отримання соціальної гарантії (пільги) у вигляді позачергового забезпечення житлом, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку з проходженням військової (публічної) служби, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав.

Доводи апеляційної скарги правильного висновку суду не спростовують, зводяться до обґрунтування позовних вимог та суб`єктивного тлумачення норм права.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом вказаного питання.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вказаних вище вимог, і підстав для її скасування з мотивів наведених у скарзі не має.

За наведених вище обставин та підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 05 червня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова