Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 754/9335/20

провадження № 61-1465св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду

м. Києва від 11 серпня 2021 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з нього на користь малолітньої ОСОБА_2 755 700,00 грн та вартість експертного дослідження у сумі 2 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що вона ( ОСОБА_4 ) за договором купівлі - продажу від 31 жовтня 2013 року придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за ціною

234 300,00 грн.

30 січня 2015 року вона зареєструвала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася донька ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 вона подарувала вищевказану квартиру донці ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв батько дитини

ОСОБА_8

29 березня 2017 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва визнано недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , укладений

21 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року витребувано вказану квартиру з володіння ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_3 .

Вказувала, що на час укладення нею договору купівлі - продажу спірної квартири вона була у непридатному для проживання стані, в ній було здійснено демонтаж покриття стін та стелі житлових приміщень квартири (житлової кімнати, коридору, кухні, санвузла), демонтаж підлоги у всіх приміщенням, крім кухні та коридору, демонтовано сантехнічне обладнання, електророзетки, частину електропроводки у всіх приміщеннях, крім коридору. Після проведення ремонту вартість квартири збільшилась майже в тричі та відповідно до висновку оцінювача становить 990 000,00 грн.

Вважає, що відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України ОСОБА_3 повинен повернути дочці як добросовісному набувачу квартири суму, на яку збільшилась вартість квартири - 755 700,00 грн, що становить різницю між вартістю квартири після ремонту/поліпшення та вартості квартири на момент придбання.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачка не надала будь - яких доказів про те, які саме поліпшення у квартирі було здійснено після набуття нею квартири у власність, яка вартість матеріалів чи робіт, які використані для поліпшення квартири та які не можуть бути відокремлені.

Сама по собі різниця між ціною, за якою позивачкою придбано спірну квартиру 31 жовтня 2013 року, та ціною, визначеною для продажу цієї квартири ФОП ОСОБА_9 станом на 12 лютого 2019 року, не є розміром здійснених витрат на поліпшення квартири, які не можуть бути відокремлені.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду

м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд або ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18, у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суди необґрунтовано відхилили клопотання заявника про дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій проігноровано вимоги частини четвертої статті 390 ЦК України, відповідно до якої добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Зроблені ними поліпшення не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Квартира була придбана ними у непридатному для проживання стані, що підтверджено як показами свідків, так і фотокартками, і за рахунок їх зусиль та коштів була приведена у придатний для проживання стан, що суттєво збільшило її вартість з 234 300,00 грн до 990 000,00 грн.

Зазначає, що факт збільшення вартості квартири після ремонту (невід`ємних поліпшень) на 755 700,00 грн підтверджується належними та достатніми доказами: нотаріально посвідченими договорами первинної купівлі-продажу та дарування, а також висновком експерта та фото стану квартири на момент придбання.

Також посилалась на дотримання статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, якою передбачено, що захід, що становить втручання у право власності особи, повинен бути законним й відповідати загальним інтересам, повинно існувати розумне співвідношення, пропорційність між використовуваними засобами та метою, яку прагнуть досягти. Має бути знайдено рівновагу, щоб особа не зазнавала індивідуальне та надмірне навантаження. Зазначала, що у всіх рішеннях щодо дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергову значимість. А спірна квартира була єдиним житлом неповнолітньої дитини.

Крім того, зазначала, що суди попередніх інстанцій не встановили, коли

ОСОБА_3 відновив дієздатність, оскільки рішенням Конотопського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року його було визнано недієздатним, проте в матеріалах кримінального провадження, порушеного за фактом незаконного виселення їх з житла, він фігурує як особа, яка відновила свою дієздатність.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Судами попередніх інстанцій належним чином досліджені наявні в матеріалах справи докази та надано їм відповідну правову оцінку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 червня 2013 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К. В. та зареєстрований в реєстрі

за № 914.

31 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яка надалі змінила прізвище на ОСОБА_6 , укладено договір купівлі-продажу цієї квартири за ціною 264 000,00 грн.

У пункті 1. 6 договору купівлі - продажу зазначено, що ОСОБА_11 оглядала квартиру перед укладенням договору та недоліків та дефектів, які б перешкоджали її використанню за цільовим призначенням, на момент огляду виявлено не було. Претензій щодо якісних та технічних характеристик квартири у не немає і вона приймає квартиру у технічному стані, придатному для використання за цільовим призначенням.

Відповідно до свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 народила доньку ОСОБА_2 .

28 листопада 2015 року ОСОБА_11 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв батько дитини

ОСОБА_8 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛубніноюТ. І., зареєстровано в реєстрі

за № 1613.

У пункті 8 цього договору дарування дарувальник ОСОБА_11 гарантує, що нею не здійснювалися будь - які самочинні переобладнання, перепланування та реконструкції. Ринкова вартість квартири у договорі зазначена

504 188,00 грн. Така вартість вказана на підставі висновку про вартість об`єкта оцінки від 22 вересня 2015 року.

29 березня 2017 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня

2017 року та постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за № 914.

Вищезазначеними рішеннями встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору дарування від 21 червня 2013 року ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

12 грудня 2019 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року, витребувано квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до звіту № 9302/19 від 12 лютого 2019 року, складеного ФОП ОСОБА_9 , ринкова вартість спірної квартири на дату оцінки складає 990 000,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі

№ 6-389цс16, на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень».

Аналогічна позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц(провадження № 61-31110св18), на яку також посилалась позивачка у касаційній скарзі.

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами установлено, що на підтвердження розміру відшкодування позивачка надала звіт № 993-02/19, складений ФОП ОСОБА_9 , згідно з яким вартість спірної квартири станом на 12 лютого 2019 року становить 990 000,00 грн, та в якому зазначено, що у 2014 році проведено капітальний ремонт квартири.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що у звіті не зазначено, з яких джерел оцінювач зазначив про час проведення ремонту та які саме ремонтні роботи проведені. Крім того, у звіті вказано, що мета оцінки - це визначення вартості об`єкта для подальшого відчуження, а не визначення вартості ремонтних робіт чи проведених поліпшень квартири.

Позивачка не надала будь-яких доказів про те, які саме поліпшення у квартирі було здійснено після набуття нею квартири у власність, яка вартість матеріалів чи робіт, які використані для поліпшення квартири та які не можуть бути відокремлені.

Крім того, судами враховано, що сама позивачка стверджувала, що на час дарування спірної квартири своїй доньці у 2015 році ремонт у квартирі уже було завершено, проте відповідно до договору дарування від 28 листопада 2015 року ринкова вартість квартири відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 22 вересня 2015 року складала 504 188,00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача 755 700,00 грн на підставі частини четвертої статті

390 ЦК України, оскільки позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що за рахунок зусиль та коштів позивачки спірна квартира була приведена у придатний для проживання стан, що суттєво збільшило її вартість з 234 300,00 грн до 990 000,00 грн, є безпідставними, оскільки сама по собі різниця між ціною, за якою позивачкою придбано спірну квартиру 31 жовтня 2013 року, та ціною, визначеною для продажу цієї квартири ФОП ОСОБА_9 станом на 12 лютого 2019 року, не є розміром здійснених витрат на поліпшення квартири, які не можуть бути відокремлені.

Апеляційний суд також вмотивовано зазначив, що визначення вартості об`єкта для дальшого відчуження не свідчить про те, що вказаний об`єкт може бути продано саме за такою ціною на день відчуження.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі

№ 444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18, у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди попередніх інстанцій не встановили, коли ОСОБА_3 відновив дієздатність, є безпідставними, оскільки такі не заявлялись в суді першої та апеляційної інстанцій та не були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

Разом з тим, до матеріалів справи долучені довідки про проходження профілактичного психіатричного огляду ОСОБА_3 , видані КНП КМР «Конотопська міська лікарня» від 26 жовтня 2021 року №45 та від 11 січня

2022 року № 50, відповідно до яких останній на «Д» обліку не перебуває. Не страждає на психічні розлади, які можуть вплинути на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович