ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/1221/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

відповідачі: Чернівецька міська рада, виконавчий комітет Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Одовічен Я.В., дата виготовлення повного тексту рішення 21 березня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому ОСОБА_1 через представників звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що у ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 04.12.2018 року виникло право власності на квартиру по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що розділення підвального приміщення в будинку АДРЕСА_2 мало місце за умови приватизації державного житлового фонду, закріплення допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд за власниками будинків та передачі їх у власність власникам квартир, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 при виникненні права власності на вказану квартиру, виникло право власності на підвальне приміщення №VI, що закріплене за квартирою АДРЕСА_2 .

Також вказує на те, що власник квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 звернулась до ТОО «Горизонт» з метою отримання технічного заключення на можливість розділення підвального приміщення у зазначеному будинку. Згідно з наданим заключенням для розділення підвального приміщення в будинку АДРЕСА_2 необхідно закласти дверний пройом в Провадження №22-ц/822/426/23

цегляній стіні між суміжними приміщеннями та для входу у підвал квартири АДРЕСА_2 замість наявного приямка влаштувати бетонний приямковий схід, для чого необхідно розібрати підвіконну частину цегляної стіни підвалу.

Відповідно до витягу з рішення ВК ЧМР №610/14 від 20.07.2004 року вирішено передати у власність власникам квартир допоміжні приміщення, господарські будівлі та споруди, згідно з додатками №1 та №2, змінити наявні правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності на житло з урахуванням переданих у власність допоміжних приміщень та технічного обладнання, згідно з додатками №1 та №2, а також зареєструвати їх у встановленому законом порядку.

Водночас, згідно з додатком №1 рішення ВК ЧМР №610/14 від 20.07.2004 року в примітці зазначено, що ОСОБА_5 , яка є власницею квартири АДРЕСА_3 , зобов`язано влаштувати окремий вхід до приміщення №VI, площею 24,70 кв.м., відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004р., на користь власника квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього мала намір влаштувати окремий вхід до приміщення №VI, площею 24,70 кв.м., відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004 року, однак, у червні 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 почали виникати суперечки з приводу меж земельних ділянок, і позивачу стало відомо про існування у відповідача державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №012485 від 08.09.1998 року, виданого на підставі рішення міськвиконкому №138/4 від 09.06.1998 року.

Державний акт на право приватної власності на землю зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №1430, відповідно до якого відповідачу належить земельна ділянка, площею 0,0978 га, яка розташована по АДРЕСА_4 .

Зі змісту плану зовнішніх меж даного державного акту випливає, що земельна ділянка ОСОБА_3 межує із земельною ділянкою, призначеною для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , відповідно до опису меж від «Б» до «В». Із плану видно, як від позначки «6» наявна пряма лінія до позначки «5», однак надалі лінія розмежування меж прямує до позначки «4» в бік будинку АДРЕСА_2 , хоча за правоустановчим документом навпаки від позначки «5» лінія розмежування мала б бути під прямим кутом з`єднана з лінією розмежування «А» до «Б».

Проте, по лінії розмежування від «Б» до «В» наявний незаконно збудований ОСОБА_3 цегляний паркан, який з`єднано з кутами будинку АДРЕСА_2 з боку земельної ділянки відповідачки, тобто, знаходиться на земельній ділянці для обслуговування будинку АДРЕСА_2 .

Вважає, що наявні порушення вимог п.3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.00 м. При цьому має бути забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Стверджує, що передача земельної ділянки площею 0,0978 га для обслуговування будинку АДРЕСА_4 , відбулася з порушенням, оскільки не було залишено земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_2 внаслідок непогодження меж, а при виготовленні вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку мала місце безпідставна та незаконна зміна конфігурації меж земельних ділянок, внаслідок чого зменшено площу земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , без врахування земельної ділянки, призначеної для окремого входу до зазначеного підвалу.

З огляду на зазначене, відповідач у порушення вимог чинного законодавства без погодження меж із сусідніми землекористувачами незаконно спорудила цегляний паркан, під час чого захопила частину земельної ділянки, яка по факту належить до прибудинкової земельної ділянки будинку АДРЕСА_2 , що унеможливлює облаштування позивачем окремого входу до підвалу квартири АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року «Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0978 га, призначеної для обслуговування будинку АДРЕСА_4 »;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 08.09.1998 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку площею 0,0978 га, призначену для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_4 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1430.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду стороною позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом першої інстанції не прийняті ключові моменти справи, не надано належної правової оцінки доказам, невірно розтлумачені норми права, що регулюють спірні правовідносини.

В апеляційній скарзі наводить обставини справи та вказує, що при винесенні оскаржуваного рішення Виконкомом не враховано конфігурацію прибудинкової території, що призвело до позбавлення сторони позивача прибудинкової території земельної ділянки для обслуговування будинку, що є порушенням норм ДБН.

Разом з тим вважає, що дії органу місцевого самоврядування з прийняттям рішення позбавлено ОСОБА_1 права володіти й користуватися землею.

Вказує, що судом не прийнято до уваги вагомий доказ у справі, а саме висновок експерта №27 від 03.03.2023 року, яким підтверджено невідповідність меж земельної ділянки ОСОБА_3 будівельним нормам, що, в свою чергу, є підставою для задоволення позовних вимог.

У відзиві Виконавчий комітет Чернівецької міської ради просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Чернівецької міської ради суд дійшов висновку, що така є неналежним відповідачем у справі.

Щодо позовних вимог до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 суд вважав, що безпосередньо позивач не зазнав жодного втручання в свої права внаслідок прийняття оспорюваного рішення Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року, на підставі якого було видано Державний акт на право приватної власності, оскільки не володів ними на момент прийняття та видачі оспорюваних актів, а тому, за відсутності реального порушення прав, свобод чи інтересів спірним рішенням Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року, та Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №012485 від 08.09.1998 року, виданим ОСОБА_3 , відсутніми є й підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Що стосується меж розгляду справи, то колегія суддів вважає зазначити, що судом першої інстанції відмовлено в позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради з підстав неналежного відповідача, і апеляційна скарга, в свою чергу, не містить з наведеного приводу жодних обґрунтувань, тому суд переглядає справу тільки в межах доводів такої.

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається і не спростовується, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.12).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №148056588 від 04.12.2018 року ОСОБА_1 є власником квартири по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування (т.1 а.с.183-184).

Так, п.1 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року «Про надання і передачу земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками та внесення змін в раніше прийняті рішення» було передано безоплатно земельні ділянки у приватну власність, згідно з додатком №1. Відповідно до списку землекористувачів, яким передаються безоплатно земельні ділянки у приватну власність, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0978 га, що по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.64-65).

На підставі зазначеного рішення 08.09.1998 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №012485, на підставі якого ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0978 га, що розташована по АДРЕСА_4 , для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (т.1 а.с.44).

У подальшому, п.1, п.1.1 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №610/14 від 20.07.2004 року «Про передачу нерухомого майна власникам квартир, зняття будинків з балансу, затвердження акта визначення вартості допоміжного приміщення в житловому будинку» передано у власність власникам квартир допоміжні приміщення, господарські будівлі та споруди, згідно з додатками 1 і 2, а саме: ОСОБА_6 , власнику квартири АДРЕСА_1 , передано у власність допоміжне приміщення: підвал VI, площею 24,70 кв.м. У примітці до вказаного рішення зазначено - ОСОБА_5 влаштувати окремий вхід до приміщення VI, площею 24,70 кв.м, відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004 року (т.1 а.с.22-23).

10.11.2014 року було складено акт прийомки-передачі межових знаків та погодження меж земельної ділянки від 10.11.2014 року, відповідно до якого було закріплено в натурі межі земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_4 , площею 0,0978 га, наданої ОСОБА_3 , для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Закріплено в натурі межові знаки у кількості 21 шт. Межі земельної ділянки на місцевості проходять по огорожі з метало профілю та стінах будівель. Власник претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено. Межові знаки передано на зберігання ОСОБА_3 .

Зазначений акт підписано ОСОБА_3 та власниками/користувачами суміжних земельних ділянок, зокрема ОСОБА_2 (т.1 а.с.46).

Із висновку експерта №87/88/21-29 від 28.03.2022 року вбачається, що розроблена технічна документація на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 ) за кадастровим номером :12:003:1694, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,0978 га відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Водночас, має місце невідповідність вимогам, визначеними п.7 ст.100 ЗК України, які не вплинули на формулювання та реєстрацію земельної ділянки, а також вимогам земельного законодавства та правилам оформлення, що могли б вплинути на результати заходів, передбачених цим технічним звітом 1998 (т.1 а.с.228-235).

Згідно висновку експерта №27 складеного 28.02 03.03.2023 року за результатами проведення інженерно-технічної експертизи, вбачається взаємне розташування будинку літ.А по АДРЕСА_2 та меж земельної ділянки кадастровий номер :12:003:1694 по АДРЕСА_4 , не відповідає вимогам державних будівельних норм, чинних станом на 1998-2014 роки, а саме п.3.25 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування і забудова міських і сільських поселень» щодо відстані від зовнішньої найбільш виступаючої поверхні стіни житлового будинку літ.А. по АДРЕСА_6 до меж земельної ділянки, кадастровий номер :12:003:1694, яка фактично становить 0,00 м, згідно координат земельної ділянки №:12:003:1694, що в матеріалах поземельної книги наданої експерту на дослідження від 0,00 до 0,06 м, а згідно вимог Державних будівельних норм має становити 1,00 м, при цьому приямок перед вікном будинку літ.А по АДРЕСА_6 , який згідно примітки додатку №1 до рішення виконкому міської ради від 20.07.2004 року №610/14, мав бути переобладнаним у вхід в одне з підвальних приміщень даного будинку, повністю розташований в межах земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 , згідно даних щодо координат поворотних точок меж земельної ділянки кадастровий номер :12:003:1694, що в матеріалах поземельної книги (т.2 а.с.68-90).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч.1 ст.373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма ст.14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч.2 ст.373 ЦК України).

Відповідно до ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

В силу ст.78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

За приписами ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України вказує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним рішення (чи його окремих положень) органу місцевого самоврядування, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі №303/6366/17 вказано, що «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України)».

Як вже встановлено рішенням суду спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_7 не погоджується із рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року, яким ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0978 га, що розташована по АДРЕСА_4 , оскільки через наведене ОСОБА_3 в подальшому, своїми самовільними діями побудувала цегляний паркан по межі будинковолодіння, що, в свою чергу, унеможливлює облаштування позивачем окремого входу у підвал квартири по АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто майже через 5 років після винесення оскаржуваного рішення, не був власником квартири по АДРЕСА_1 , що є підставою для обґрунтування наявності у нього порушеного права у ініційованому спорі, та набув права на таку лише 04.12.2018 року на підставі договору дарування, що свідчить про відсутність у позивача права на земельну ділянку, яку виділили ОСОБА_3 ще до його народження, а тому таке не є порушеним.

Крім того, колегія суддів відзначає, що юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, котрі встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів, за критерієм юридичної природи, становлять індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка вирізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, котрі видають такі акти; розв`язання з їх допомогою конкретних, зокрема індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері суспільних відносин, обумовлених цими актами.

З`ясування цієї обставини має суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Наведене вище вказує на те, що Виконавчий комітет Чернівецької міської ради приймаючи рішення 610/14 від 20.07.2004 року про передачу нерухомого майна власникам квартир, зняття будинків з балансу, затвердження акта визначення вартості допоміжного приміщення в житловому будинку, в додатку до рішення №1 вказав адресу будинку, прізвище, ім`я та по батькові власника квартир, крім інших саме ОСОБА_5 , а тому посилання на надання дозволу (зобов`язання) влаштувати окремий вхід згідно вказаного вище додатку №1 до рішення 610/14 від 20.07.2004 року стосувалося матері позивача, яка його не виконала, що не заперечується сторонами, і в подальшому відчужила квартиру АДРЕСА_2 позивачу, що матеріалами справи не доводить наявність у ОСОБА_1 права на облаштування окремого входу до приміщення підвалу, що спростовує доводи порушення його прав.

Одночасно, на момент переходу прав на спірну земельну ділянку до ОСОБА_3 рішення про передачу у власність власникам квартир допоміжних приміщень та зобов`язання щодо облаштування окремого входу не існувало, отже на момент його прийняття прав ОСОБА_1 також не порушавало.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Литвинюк І.М.