Справа № 589/3758/22
Провадження № 2/589/519/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Шостка

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

судді Сидорчука О.М.,

з участю:

секретаря судового засідання Ніколаєнко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Рикова С.В., Титович Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору та забов`язання видати новий наказ про звільнення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року до суду надійшов вищевказаний позов з вимогами визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) №5 від 25 березня 2022 року про припинення трудового договору (контракту) та зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_2 (позивача) з 25.03.2022 на підставі ст. 38 КЗпП України згідно її заяви та внести відповідний запис до трудової книжки.

Позовні вимоги обгрунтовуються таким.У період з серпня 2018 року позивач працювала на посаді оператора комп`ютерного набору у фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , її фактичне місце роботи знаходилось на продовольчій базі за адресою АДРЕСА_1 . Як вказує позивач, після введення воєнного стану на території України, ОСОБА_3 28.02.2022 повідомив позивача, що змушений закриту базу, оскільки продуктів для подальшої реалізації не має, а за необхідності він передзвонить позивачу та повідомить коли виходити на роботу.

Через подальше загострення воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, позивач зі своєю родиною 02.03.2022 покинули місто Шостка. Після того, як позивач дізналась, що ситуація в місті Шостка стабілізувалась, вона зі своїм чоловіком 24.03.2022 повернулись до міста Шостка. 21.03.2022 від ОСОБА_3 позивачу на Viber було надіслано повідомлення щодо написання заяви про звільнення від 28.02.2022 року за згодою сторін та було додано зразок такою заяви. Позивач відмовилась від написання будь-яких документів "заднім" числом, при цьому повідомила, що не проти звільнитися, але виключно в рамках діючого законодавства.

24.03.2022 позивач прибула з заявою про звільнення за угодою сторін до ОСОБА_3 в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_2 ). В хоі розмови на підвищених тонах згоди на звільнення з цієї підстави не було досягнуто. Позивач вказує, що ОСОБА_3 вказав, щоб вона принесла заяву про звільнення за угодою сторін 25.03.2022, на що вона погодилась.

25.03.2022 коли позивач знову прибула до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ОСОБА_3 , продовжував наполягати аби ОСОБА_2 підписала документи задніми числами про відсутність заборгованості, а також повідомив що я буду звільнена за прогули, при цьому прийняв її заяву про звільнення за угодою сторін від 25.03.2022. Позивач відмовилась від підписання бухгалтерських документів, які, на її думку, не відповідали дійсності та направила копію заяви через Viber. Після цього від ОСОБА_3 позивачу надійшло повідомлення, що він не погоджується на її звільнення 25.03.2022 за угодою сторін. Після цього позивач 25.03.2022 направила відповідачу через Viber заяву про звільнення за власним бажанням, на підставі ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вказавши датою звільнення дату подання заяви.

Як вказує позивач, 11.04.2022 вона отримала листа від ОСОБА_3 з вимогою надати письмові пояснення з причин відсутності на робочому місті у період з 24.02.2022 по 25.03.2022 року. Позивач звертає увагу суду, що 24.03.2022 в присутності співробітників поліції вона намагалася передати відповідачу разом з заявою про звільнення і письмові пояснення, але через конфліктну ситуацію Відповідач відмовився отримувати від мене будь-які документи.

Оскільки ОСОБА_3 не повернув позивачу трудову книжку та не виплатив заборгованість по заробітній платі, вона змушена була звернутися до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області за захистом своїх прав. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 серпня 2022 року у справі № 589/940/22 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, ОСОБА_3 зобов`язано повернути заборгованість по заробітній платі та повернути трудову книжку з записом про звільнення.

Ухвалою суду від 28.10.2022 відкрито провадження та справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

06.12.2022 до суду надійшов відзив на позов. Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на такі обставини. Останнім днем, коли ОСОБА_2 виконувала свої трудові обов`язки було 23 лютого 2022 року. Ця обставина підтверджується табелем та актами про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці. Копії цих документів я додаю до свого відзиву.

Відповідач заперечує, що він, нібито, казав ОСОБА_2 , що змушений закривати базу та про те, що продуктів для реалізації немає. Відповідач вказує, що 24 лютого 2022 року та до цього часу база працює.

24 лютого 2022 року ОСОБА_2 зателефонувала відповідачу та повідомила, що буде звільнятись.

26 лютого 2022 року ОСОБА_2 приїздила на базу щодо питання отримання заробітної плати. Відповідач вказує, що під час розмови з ОСОБА_2 вони домовились, що 28 лютого 2022 року вона приїде на базу, напише заяву про звільнення та буде оформлено припинення трудових відносин.

28 лютого 2022 року ОСОБА_2 згідно нашої домовленості на робочому місці не з`явилась та її звільнення не було оформлено з цієї причини.

04 березня 2022 року відповідач телефонував ОСОБА_2 щодо її відсутності на роботі та її місцезнаходження. ОСОБА_2 не повідомила про своє місцезнаходження та ніяких пояснень не надала.

21 березня 2022 року відповідач знову спілкувався з ОСОБА_2 з приводу її відсутності на роботі, остання обіцяла надати заяву про звільнення, а відповідач направив їй зразок такої заяви на Viber.

22 березня 2022 року ОСОБА_2 по телефону повідомила відповідача що, звільнятись не збирається до отримання 6500 гривень від держави в якості допомоги.

23 березня 2022 року враховуючи тривалий час відсутності ОСОБА_2 на робочому місці та її ухилення від оформлення звільнення відповідач направив їй лист за допомогою системи Viber в якому вимагав з`явитись для надання письмових пояснень з приводу відсутності на робочому місці. Також відповідач направив позивачу копію наказу № 4 від 23.03.2022 "Про з`ясування причин невиходу на роботу ОСОБА_2 "

24 березня 2022 року о 10 годині 58 хвилині під час телефонної розмови ОСОБА_2 повідомила відповідачу, що прийде для оформлення свого звільнення.

Під час зустрічі, яка відбулась в той же день близько 13 години, на яку ОСОБА_2 з`явилась у супроводі двох незнайомих чоловіків, вона відмовилась надати будь які пояснення щодо своєї відсутності на роботі та вимагала виплатити їй заробітну плату з 01 січня 2022 року до 24 березня 2022 року в тому числі за час коли вона не працювала.

25 березня 2022 року під час зустрічі близько 14 години ОСОБА_2 в черговий раз відмовилась написати будь які пояснення щодо своєї відсутності на роботі та оформити своє звільнення - відмовилась надати письмові пояснення, ознайомитись з наказом, отримати трудову книжку та остаточний розрахунок, вимагаючи виплатити їй заробітну плату з 01 січня 2022 року до 25 березня 2022 року. В тому числі з 24 лютого до 25 березня 2022 року, за період, коли за твердженням відповідача позивач не працювала.

Після ознайомлення ОСОБА_2 з наказом № 5 (про звільнення) та іншими документами пов`язаними з її звільненням, 25 березня 2022 року о 15 годині 19 хвилин ОСОБА_2 за допомогою системи Viber направила відповідачу лист та заяву про звільнення за згодою сторін.

З урахуванням цих обставин відповідач позовні вимоги вважає безпідставними. Крім того, відповідач вказує, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, оскільки, в позові ОСОБА_2 вказує, що про звільнення їй стало відомо під час судового розгляду цивільної справи № 589/940/2022.

Позивач в судове засідання з`явилась лише 03.02.2023, яке було відкладено на 16.02.2023 для ознайомлення сторони позивача з клопотаннями відповідача.

В подальшому позивач подала заяву про проведення судового розгляду за її відсутності. Згідно поданої заяви вимоги позову підтримувала в повному обсязі. Представники відповідача проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом на підставі записів в трудовій книжці, заяви про прийняття на роботу та наказу про звільнення встановлено, що позивач та відповідач в період з 01.11.2018 по 25.03.2023 перебували у трудових правовідносинах.

Наказом від 25.03.2022 № 5 ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом наказу № 5 від 25.03.2022 підставою звільнення вказані акти про відсутність працівника на робочому місці. Акти вказують на відсутність ОСОБА_2 на робочому місці впродовж робочого дня 24.02.2022, 25.02.2022, 28.02.2022, 01.03.2022, 02.03.2022, 03.03.2022, 04.03.2022, 07.03.2022, 09.03.2022, 10.03.2022, 11.03.2022, 14.03.2022, 15.03.2022, 16.03.2022, 17.03.2022, 18.03.2022, 21.03.2022, 22.03.2022, 23.03.2022, 24.03.2022, 25.03.2022.

Згідно акту № 3 від 24.03.2022 ОСОБА_2 відмовилась надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці з 24.02.2022 по 23.03.2022.

Згідно акту № 4 від 25.03.2022 ОСОБА_2 відмовилась поставити свій підпис щодо ознайомлення з наказом про звільнення.

Позивач не заперечує, що була відсутня на роботі, проте свою відсутність обгрунтовує поважними причинами. В позовній заяві позивач вказує на це так: "...Через подальше загострення воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я я зі своєю родиною 02.03.2022 року покинули місто Шостка". Більш конкретних причин позивач не зазначає. Де саме перебувала позивач в позовній заяві не вказано, а представнику (який набув повноважень вже в процесі судового розгляду) про такі обставини нічого не відомо.

Однак, будь-яких бойових дій на території м. Шостка в період, на який припадає відсутність ОСОБА_2 на роботі (з 24.02.2022 по 25.03.2022) не відбувалось, а Шосткинська міська територіальна громада включена до територій можливих бойових дій з 05.07.2022 згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відповідач у відзиві заперечив обставини повідомлення позивачу 24.02.2022 про припинення діяльності належної йому продовольчої бази. Допитані в судовому засіданні свідки (наймані працівники ФОП) ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 цю обставину також не підтвердили. Свідки також підтвердили, що господарська діяльність не припинялась, продовольча база працювала, а ОСОБА_2 на роботі була відсутня.

Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ЦПК України прямо вказує, що доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З урахуванням цих процесуальних норм суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин її відсутності на роботі в період з 24.02.2022 по день звільнення.

Констатація у позовній заяві факту запровадження воєнного стану не може вважатись поважною причиною відсутності позивача на роботі у ФОП ОСОБА_3 , оскільки згідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Сам по собі воєнний стан не може слугувати підставою невиконання обов`язків покладених на найманого працівника трудовим договором та/або посадовими інструкціями.

Позивач посилається також на норму ч. 1 ст. 4 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" згідно до якої у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).

Однак, застосування цієї норми можливо, якщо до моменту подання працівником заяви про розірвання трудового договору ним не було вчинено дисциплінарні проступки, що надають іншій стороні трудового договору звільнити працівника саме з з ініціативи роботодавця. В цій справі відсутність позивача на роботі без поважних причин мало місце до подання нею заяви про звільнення за власним бажанням. Крім того, у вищевказаній статті йдеться саме про ведення бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника. Однак, як вище встановлено в період, на який припадає існування спірних правовідносин (з 24.02.2022 по 25.03.2022) бойових дій на території м. Шостка не велося.

Отже, посилання позивача на норму ст. 4 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" за встановлених фактичних обставин є необгрунтованим.

В мотивувальній частині рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12.08.2022 у цивільній справі № 589/940/22 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про зобов`язання видати наказ про звільнення та повернути трудову книжку і стягнення заборгованості по заробітній платі, зокрема, зазначено: "...25.03.2022 ОСОБА_2 було звільнено через прогул без поважної причини відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, про що відповідач повідомив позивачку за допомогою месенжера Viber та вніс запис до трудової книжки останньої...".

Ані позивач, ані відповідач не заперечували обставин обміну заявами та повідомленнями через месенджер Viber. Позивач також визнає безпосереднє спілкування з відповідачем 24.03.2022 та 25.03.2022 в магазині "Корзинка" ( АДРЕСА_2 ) саме щодо підстав припинення трудових правовідносин. Позивач визнає, що відповідач вказував на можливість звільнення її за прогул, тобто, на застосування дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Як встановлено вище, згідно акту № 3 від 24.03.2022 ОСОБА_2 відмовилась надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці з 24.02.2022 по 23.03.2022.

За таких обставин суд приходить до висновку, що процедуру звільнення в порядку застосування дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни дотримано, а факт відсутності позивача на роботі без поважних причин, що стало підставою для її звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, є повністю доведеним.

Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідачем надано договір про надання юридичних послуг від 29.11.2022 згідно якого доручив представництво його інтересів в цій справі адвокату Рикову С.В., обовязками якого згідно договору є ознайомлення з матеріалами справи, складання відзиву на позов та представництво інтересів клієнта в суді (тобто, участь в судових засіданнях). Зазначено, що за послуги адвоката клієнтом сплачено 6000 грн., з яких - 2000 грн. за складання відзиву та 4000 грн. - за представництво інтересів в суді. Крім того, згідно додаткового договору від 10.03.2023 додатково за представництво інтересів клієнта в суді ним сплачено 4000 грн. Отже, загальна сума витрат становть 10000 грн.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд приходить до висновку, що вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України враховуючи розмір здійснених витрат, дотримано. В той же час, згідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Стороною позивача доказів на підтвердження неспівмірності витрат не надано.

Отже, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 10000 грн.

Керуючись ст. 2, 263 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26.05.2023.

Суддя О.М.Сидорчук