Справа № 347/3347/23
Провадження № 2-о/347/105/23
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

"07" грудня 2023 р. м. Косів

Суддя Косівського суду Івано-Франківської області Крилюк М.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дітей, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту самостійного виховання дітей, мотивуючи тим, що на її утриманні і виховання є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення Косівського районного суду від 16.10.2023 року задоволено її позов та вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 05 червня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 173 розірвати. Малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити проживати матір`ю ОСОБА_1 .

Заявник ОСОБА_1 в поданій на розгляд суду заяві зазначає, що встановлення факту самостійного виховання дітей їй необхідно для роботи, так як на роботі є часті відрядження , в які вона не має можливості їхати, через самостійне утримання дітей.

Дослідивши матеріали заяви та долучені до неї письмові докази, суд приходить до наступних висновків:

За приписами ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України у порядку наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного) та окремого провадження ( ч.2 ст. 19 ЦПК України).

Згідно ч.7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України .

За вимогами ч.ч.3, 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

ОСОБА_1 в поданій на розгляд суду заяві взагалі не зазначено заінтересованої особи.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Теорія цивільного процесуального права виходить із того, що окреме провадження є різновидом проваджень цивільного судочинства, в якому, як і в інших провадженнях, здійснюється правосуддя у цивільних справах.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. 256 ЦПК і не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.98) передбачено, що у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.

Звертаючись до суду із заявою у порядку окремого провадження, ОСОБА_1 обґрунтовує її тим, що встановлення факту самостійного виховання дітей їй необхідно для роботи, так як на роботі є часті відрядження , в які вона не має можливості їхати, через самостійне утримання дітей.

Однак, встановлення факту самостійного виховання чи утримання неповнолітніх дітей у батька чи матері не вирішується в порядку окремого провадження, вказані обставини можуть бути доведені заявником після звернення до органу місцевого самоврядування за місцем фактичного проживання заявника та отримання відповідної довідки чи акту обстеження матеріально-побутових умов. Доказів того, що заявник зверталася до відповідних органів за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але їй в цьому було відмовлено - матеріали справи взагалі не містять.

Даючи оцінку наведеним у заяві аргументам та підставам для встановлення факту, суд виходить із того, що правовідносини наведені ОСОБА_5 детально врегульовані Сімейним кодексом України, Кодексом законів про працю України та спеціальними законодавчими актами.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні та утриманні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Відтак, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання дітей, не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293, 315 ЦПК України.

У відповідності до п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дітей слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.186, 315 ЦПК України, суд, -

У х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дітей.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя: Крилюк М.І.