Справа № 509/3431/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

усунення перешкод у користуванні майном, визначення порядку користування майном, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

12.07.2021 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка у подальшому була уточнена, у якої він зазначив, що після укладення 18.06.1993р. шлюбу з громадянкою ОСОБА_3 він разом з нею та її дитиною від першого шлюбу ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю у 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 , яка була власністю радгоспу «Петродолинський». Згодом, в зв`язку з її приватизацією, всі члени сім`ї отримали вказане житло у спільну власність і кожний з них мав право власності на її 1/3 частину. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина позивача ОСОБА_5 .. Станом на день її смерті у літній кухні проживали позивач зі своєю дружиною, а у самому житловому будинку проживали донька дружини ОСОБА_4 , її чоловік відповідач по справі ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Належну померлої дружини частину спірного будинку успадкувала її донька ОСОБА_7 , так як він відмовився від своєї частки у спадщині на її користь. Таким чином ОСОБА_7 стало належати 2/3 частин спірного будинку, а йому 1/3 його частина. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 і належні їй 2/3 частин спірного будинку повинні успадкувати її чоловік ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач по справі скориставшись його тимчасовою відсутністю та без його дозволу вселив у хату та літню кухню своїх батька та мати, закрив ворота і хвіртку, а його взагалі перестав пускати на територію будинку чим порушив його житлові та майнові права. При неодноразових спробах попасти до будинку ОСОБА_2 перешкоджав йому попасти до свого житла. За таких обставин ОСОБА_1 просив суд: зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити йому у будь-який спосіб перешкод у користуванні належним йому жилим будинком, з господарським будівлями та спорудами; відновити становище за яким він міг би користувався літньою кухнею під літерою «Б» та гаражем «В»; встановити між ним та відповідачами порядок користування спільним нерухомим майном відповідно до якого ОСОБА_1 мав би право користуватися літньою кухнею під літерою «Б» та гаражем «В», а відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 надати право користуватися жилим будинком під літерою «А»«а», а інші будівлі та споруди залишити у спільному користуванні; вселити його у спірний будинок та стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 25000,00 гривень, завдані йому збитки в розмірі 3300,57 гривень, судовий збір 2838,40 гривень та витрати пов`язані з оплатою правової допомоги в сумі 22500,00 гривень.

На позовну заяву представником ОСОБА_2 адвокатом Боднар М.О. поданий відзив у якому наголошено, що відповідачем позов не визнається в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 має інше житло, а тому через відсутність потреби у житлі не користується літньою кухнею «Б» де він раніше жив разом зі своєю померлою дружиною. Так як безпосередньо у житловому будинку «А»«а» відбувається ремонт, то відповідачі поселилися у літньої кухні «Б». ОСОБА_1 він не пустив до будинку так як його донька боїться позивача, а намагання позивача потрапити до літньої кухні викликане його бажанням вчинити сварку з метою виморити відповідачів ізмором, сварками, образами, погрозами та розповсюдженням неправдивих відомостей. З огляду на вказане відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а з позивача стягнути на користь відповідача судових витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги у орієнтовному розмірі 10000,00 гривень

У подальшому від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про закриття провадження по справі так як ОСОБА_1 , на його думку, самовільно вселився у літню кухню «Б», а тому підстави для задоволення позову відпали через відсутність предмету спору.

Ухвалою суду від 14.02.2023 р. у задоволенні цієї заяви адвоката Боднар М.О. було відмовлено, оскільки питання наявності або відсутності предмету спору повинні вирішуватися у нарадчій кімнаті при прийнятті рішення по суті справи.

У судове засідання позивач не з`явився, однак від його представника поступила заява про проведення судового засідання без участі позивача та його представника на підставі документів, що містяться у справі, а за наслідками розгляду справи с ухвалити рішення яким повністю задовольнити всі заявлені позовні вимоги.

У судове засідання відповідач не з`явився, однак від його представника поступила заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника, а за наслідками її розгляду представник просив суд провадження по справі закрити через відсутність предмету спору.

Згідно п.3 ст. 211 та п.2 ст. 247 ЦПК України учасник справи може подати клопотання про розгляд справи без його участі, а суд, за наявності таких клопотань від всіх учасників справи може її розглянути на підставі наданих сторонами документів без фіксування судового процесу.

Верховний Суд у Постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц роз`яснив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін без фіксування судового процесу.

Дослідивши письмові докази суд дійшов до висновку, що позовні підлягають частковому задоволенню в зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 18.06.1993р. уклали шлюб і дружина набула прізвище чоловіка ОСОБА_8 .

Згідно записів у погосподарських книг виконкому Петродолинської сільської Ради колишнього Овідіопольського (у теперішній час Одеського) району Одеської області за 1991 - 2021 роки у 1/2 частині будинку АДРЕСА_2 , який належав радгоспу «Петродолинський», однією сім`єю проживали ОСОБА_1 його дружина ОСОБА_9 та її донька від першого шлюбу ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З технічного паспорту виготовленого 15.01.1996р. Овідіопольским РБТІ, розпорядження органу приватизації від 25.01. 1996р.та свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1996р. вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в порядку приватизації отримали кожний право власності по 1/3 частини спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається з власне жилого будинку під літерами «А»,«а» з приміщеннями: веранда 1-1 площею 5,6 кв.м.; коридор 1-2 площею 2,3 кв.м; кладова 1-3 площею 3.1 кв.м.; кухня 1-4 площею 6,5 кв.м.; жила кімната 1-5 площею 6,5 кв.м.; жила кімната 14,2 кв.м.; господарських будівель: літньої кухні «Б»; гаражу «В»; погрібу з шійкою «Г»,«г»; сараю «Д»; вбиральні «в» та споруд під номерами 1, 2, 3, 6, 7.

Рішенням виконкому Петродолинської сільської Ради №85 від 26.10.2009р. «Про впорядкування нумерації житлових будинків в с.Петродолинське» цьому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 був привласнений номер «34/2».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла ї після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 , яку повинні були отримати у власність в порядку спадкування за законом спадкоємці першої черги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка після укладення шлюбу з ОСОБА_10 набула прізвище ОСОБА_11 .

На час її смерті у спірному будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено довідками Великодальницької сільської Ради №267 від 11.06.2021р. та №271 від 11.06.2021р..

При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_9 мешкали у літній кухні ОСОБА_12 , а родина ОСОБА_11 у жилому будинку «А»«а» про що наголошено у позовної заяві та вбачається зі змісту відзиву відповідача на неї. Крім того, ця обставина об`єктивно підтверджена довідками ТОВ «Одесагаз-Постачання» №5287 від 07.07.2021р. та №5285 від 07.07.2021р. згідно яких на ОСОБА_13 був відкритий особистий рахунок № НОМЕР_1 , а на ОСОБА_1 був відкритий особистий рахунок № НОМЕР_2 . Також сторонами не заперечується, тобто визнається, що ОСОБА_1 дійсно користувався гаражем «В».

Так як ці обставини підтверджені документально і визнаються сторонами, а тому у суду не має сумніву щодо їх достовірності та добровільності надання відомостей про це сторонами (ч.1 ст.82 ЦПК України).

В зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від отримання спадщини після смерті своєї дружини, належну померлої ОСОБА_9 частину спірного майна в порядку спадкування за законом отримала її донька ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадкове майно належне ОСОБА_7 , в розмірі 140/300 часток спірного будинку в порядку спадкування за законом отримали її чоловік ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_6 по 140/600 часток кожний.

Вказане підтверджено свідоцтвами про право на спадщину за законом, які були видані 25.11.2021р. по спадковій справі №424/2021р. державним нотаріусом Чорноморської держаної нотаріальної контори Одеської області відповідачу ОСОБА_2 за реєстровим номером 1-797 та ОСОБА_14 за реєстровим номером1-792.

Як зазначив позивач, відповідач ОСОБА_2 , скориставшись його тимчасовою відсутністю без його дозволу поселив у жилому будинку свого батька та мати, потім зайняв літню кухню «Б» де він жив, після чого, з 27.10.2020 року взагалі перестав його пускати у двір будинку та став перешкоджати йому користуватися як будинком так і господарським будівлями та спорудами.

З наданих позивачем аудиовідеозаписів вбачається, що дійсно ОСОБА_2 не допускає ОСОБА_1 до двору будинку, що підтверджує твердження позивача про перешкоджання у користуванні належним йому житлом та нерухомим майном.

У відзиві представника відповідача визнано, що дійсно ОСОБА_2 разом з донькою залишили будинок та зайняли літню кухню ОСОБА_12 де раніше мешкав позивач. Крім того у цьому процесуальному документі вказано, що ОСОБА_2 дійсно не допускає ОСОБА_1 до належного йому житла та майна, а тому суд в силу приписів ч.1 ст.82 ЦПК України вважає ці обставини встановленими та такими, що не потребують додаткового доказування.

Факт проживання матері відповідача у спірному будинку і зокрема у літньої кухні «Б» підтверджений заявою ОСОБА_2 до поліції. Про це ж наголошено і у клопотаннях про закриття провадження по справі в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Таким чином суд доходить до висновку, що дійсно відповідач перешкоджає позивачу у користуванні належним йому будинком. Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту свого цивільного особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 41 Конституції України та ст. 16, 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, тому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а способом захисту порушених прав є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов.язана утримуватися від дій, які моглиб порушити права інших осіб. У той же час, суд враховує, що згідно ч.2 ст. 386. ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, власник може вимагати від суду захисту від можливого порушення його прав у майбутньому.

Так як житлові та майнові права позивача були порушені у минулому, то суд доходить до висновку, що вони підлягають судовому захисту і у теперішній час і у майбутньому, оскільки у позивача є всі підстави вважати, що відповідач у подальшому, добровільно з власної ініціативи не припинить перешкоджати йому у користування майном і такі дії без судового захисту будуть продовжуватися і надалі.

З наданих відповідачем копій звернень у правоохоронні органи, лише вбачається підтвердження наявності напружених стосунків і конфліктної ситуації, яка виникла між ним та ОСОБА_1 .. Однак надані матеріали не містять даних про скоєння ОСОБА_1 якихось протиправних дій.

Таким чином твердження відповідача, що не допущення позивача до майна він здійснив оскільки його донька боїться ОСОБА_1 в зв,язку з його неправомірними діями не доведені належними доказами. Виправдування зайняття приміщення де до того жив позивач ремонтом у жилому будинку через що відповідачу не має де жити, суд не бере до уваги оскільки ці твердження не мають правового значення і не можуть бути визнані законними підставами для обмеження майнових прав власника.

Відтак суд доходить до висновку, що відповідачем безпідставно створені ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому майном.

Вирішуючи питання щодо усунення перешкод та встановлення порядку користування майном суд враховує, що при житті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 між сторонами склався тривалий за часом та усталений порядок користування жилим будинком з господарськими будівлями в тому числі літньої кухнею «Б» та гаражем «В» при якому родина ОСОБА_11 мешкала у жилому будинку, а родина ОСОБА_8 у літньої кухні «Б»..

Тому здійснення ОСОБА_2 ремонту у жилому будинку не може бути визнане законною підставою для позбавлення ОСОБА_1 у користування своїм майном у вигляді літньої кухні та гаражу. За таких обставин суд вважає за можливе відновлення стану, яке існувало між сторонами до порушень прав позивача.

Відповідачем наголошено, що борги зі сплати спожитого та не сплаченого ним газу в розмірі 2850,00 гривень ним погашені, факт відсутності боргу підтверджений документально, а позивач це не заперечує, то суд доходить до висновку, що у задоволенні вимог про відшкодування збитків повинно бути відмовлено.

Встановлене Конституцією України та іншими Законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 ЦК України. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, за душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Таким чином цією нормою права прямо встановлена підстава для стягнення моральної шкоди.

Оскільки протиправною поведінкою відповідача тривалий час були порушені майнові та житлові права, що не може не завдати душевних страждань, то суд вважає доведеним, що позивач зазнав моральної шкоди, яка має бути відшкодована винною особою.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Також при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що у позивача змінився звичайний образ життя і він тривалий час був позбавлений можливості користуватися власним житлом та майном, то суд доходить до висновку, що йому завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню у тому розмірі про який він просить

Згідно ст.ст. 133, 134, 137, 141 ЦПК України, суд повинний здійснити розподіл судових витрат, які понесли сторони при розгляді справи. Зокрема до судових витрат відносяться витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

При поданні позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в загальному розмірі 1846,00 гривень, що підтверджено наявними у матеріалах справи квитанціями.

З наданих позивачем договорів про надання йому правової допомоги від 09.06.2021р. та 09.07.2021р., розрахунків суми витрат за надання йому правової допомоги від 07.07.2021р. та від 08.05.2023р. квитанцій до прибуткового касового ордеру №71 від 30.06.2021р. та №74 від 21.07.2021р. про оплату гонорару адвоката вбачається, що ОСОБА_1 поніс судові витрати з надання правової допомоги у загальній сумі 22500,00 гривень. Вказана сума визначена сторонами у твердій, фіксованій сумі, яка не залежить від кількості та складності складених адвокатом документів, кількості відвіданих ним судових засідань та витраченого на це часу.

У відзиві відповідача на позовну заяву наголошено, що судові витрати понесені позивачем не підлягають задоволенню через безпідставність позову. Сам розмір суми гонорару та його обгрунтування відповідачем не оспорювався.

Дослідивши надані документи та враховуючи розумність розміру витрат конкретним обставинам справи, складність і значимість справи для позивача, кількість необхідних процесуальних дій сторони, а також тривалість розгляду справи суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з відшкодування всіх видів судових витрат у тих розмірах про які він просив оскільки вони понесені позивачем виключно через неправомірні дії відповідача.

У відзиві представник відповідача наголосив орієнтовний розмір судових витрат ОСОБА_10 в сумі 10000,00 гривен, які він має понести в зв`язку з наданням йому правової допомоги. До відзиву доданий «Попередній (оріентований) розрахунок судових витрат», однак документів на підтвердження сплати адвокату суми гонорару суду не надано. Так як остаточну суму судових витрат пов`язаних з отримання правничої допомоги відповідач не уточнив, то суд, в силу приписів ст.13 ЦПК України не може самостійно визначити суму, яку ОСОБА_10 бажає отримати та яка підлягає відшкодуванню. Таким чином суд позбавлений можливості вирішити питання, що розподілу цих витрат відповідача. З огляду на вказані обставини та враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то суд залишає це питання без розгляду.

Керуючись ст.ст.12, 141,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити у будь-який спосіб ОСОБА_1 перешкод у користуванні належним йому жилим будинком з господарським будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та надати йому вільний доступ до літньої кухні «Б» та гаражу «В».

Вселити ОСОБА_1 у належний йому жилий будинок з господарським будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

Встановити між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 порядок користування спільним нерухомим майном відповідно до якого надати ОСОБА_1 право користуватися літньою кухнею під літерою «Б» та гаражем «В», а відповідачу ОСОБА_2 та його доньці ОСОБА_6 надати право користуватися жилим будинком під літерою «А»«а», а інші будівлі та споруди залишити у спільному користуванні.

Стягнути з відповідача ОСОБА_15 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25000,00 гривень, сплачений судовий збір в сумі 2838,40 гривень та судові витрати пов`язані з оплатою гонорару адвоката в сумі 22500,00 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Овідіопольський районний суд Одеської області або безпоседеньо до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Бочаров А.І.