ЄУ № 712/7166/23
Провадження № 2/712/2398/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Соснівський районний суд м. Черкаси

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.,

за участю секретаря судового засідання Руденко А.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача, в якому просить стягнути на його користь 3% річних від суми боргу у сумі 37 941,00 грн., інфляційні втрати у сумі 202 301,99 та понесені судові витрати.

У обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 05.05.2011 між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 119 550,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 доларів США. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.09.2016 у справі № 712/12787/15-ц стягнуто з відповідача грошові кошти за договором позики у сумі 421 567,11 грн. та понесені судові витрати у сумі 4 216,00 грн. Рішення набрало законної сили 04.11.2016. 08.06.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяною Петрівною відкрито виконавче провадження № 71988578 з виконання зазначеного рішення. Згідно довідки приватного виконавця № 27980 станом на 10.07.2023 залишок заборгованості відповідача складає 425 592,20 грн. На вказану суму боргу позивач нарахував 3% річних у сумі 37 941,00 грн. та інфляційні втрати у сумі 202 301,99 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання на 21 серпня 2023 року.

21 серпня 2023 року судове засідання відкладено до 10 жовтня 2023 року у зв`язку з неявкою відповідача.

10 жовтня 2023 року судове засідання відкладено до 28 листопада 2023 року у зв`язку з неявкою усіх сторін по справі.

21 листопада 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що 15.11.2023 відповідачем було сплачено всю суму заборгованості, з урахуванням судового збору, виконавчого збору та платежів згідно рішення суду. Заперечує щодо нарахування інфляційних втрат, оскільки вони нараховані на еквівалент національної валюти щодо зобов`язання в доларах США.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.09.2016 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 05.05.2011 в сумі 15 000,00 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 1 785,8 доларів США, а всього 16 785,38 доларів США, що еквівалентно 421 567,11 грн. та судові витрати у сумі 4 216,00 грн. Рішення набрало законної сили 04.11.2016.

01.12.2016 Соснівським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист згідно вказаного судового рішення.

Згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни від 10.07.2023 № 27980 у неї на виконанні знаходиться виконавче провадження № 71988578, відкрите на підставі виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси № 712/12787/15-ц, станом на 10.07.2023 залишок боргу становить 425 592,20 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, що прямо передбачено ст. 525 ЦК України.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України №6-49цс12 від 06.06.2012.

Відповідачем не доведено, що зобов`язання за рішенням суду виконано вчасно, а тому відповідач допустив прострочення виконання рішення суду.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% річних за період з 10.07.2020 по 10.07.2023 у сумі 37 941,00 грн. та інфляційні втрати за період з липня 2020 року по червень 2023 року у сумі 202 301,99 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 373/2054/16-ц, у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті, що передбачає і нарахування 3% річних саме з розміру заборгованості в іноземній валюті.

Суд вважає обґрунтованим заявлений розмір 3% річних у сумі 202 301,99 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, то суд зазначає таке.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Як зазначено вище, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.09.2016 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 05.05.2011 в сумі 15 000,00 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 1 785,8 доларів США, а всього 16 785,38 доларів США, що еквівалентно 421 567,11 грн. та судові витрати у сумі 4 216,00 грн.

З рішення вбачається, що ОСОБА_4 взяв у борг грошові кошти у сумі 119 550,00 грн., які відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України визначено як грошовий еквівалент у іноземній валюті, а саме 15 000,00 доларів США.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість в доларах США із зазначенням гривневого еквівалента.

Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, а відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки сплата заборгованості з урахуванням установлення індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті тобто гривні, а не в іноземній валюті.

Суд не приймає до уваги посилання позивача, що рішенням суду сума боргу стягнута у національній валюті України, оскільки це не відповідає матеріалам справи.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 3% річних у сумі 37 941,00 грн.

У решті позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 379,41 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , 3% річних у сумі 37941 грн. (тридцять сім тисяч п`ятсот дев`ятсот сорок одна гривня), судовий збір у сумі 379,41 грн. (триста сімдесят дев`ять гривень сорок одна копійка).

У решті позовних вимог відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 08.12.2023.

Суддя: О.С. Стеценко