КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 755/7582/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6322/2023Головуючий у суді першої інстанції - Гаврилова О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Головачов Я.В., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Каращенко Юлією Валеріївною, яка діє на підставі договору, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24.07.2012 сторони уклали шлюб. До офіційної реєстрації шлюбу сторони два роки зустрічались та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2012 році у сторін народилась спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу відповідач офіційно удочерив двох доньок позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач зазначає, що тривалий час вони всі разом жили в орендованій квартирі, заробляли та накопичували кошти на власне житло. До народження третьої дитини, позивач працювала лаборантом навчального відділу в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі, після виходу в декретну відпустку, отримала відповідні грошові виплати за рік. За час шлюбу сторонами було набуте нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Власником квартири, згідно документів, є відповідач. Дана квартира сторонами була придбана в ПАТ «ХК «Київміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 82/Ф від 23.10.2013 з отриманням державної підтримки, яка полягає у наданні пільгового іпотечного житлового кредиту для багатодітної сім`ї, яка потребує поліпшення житлових умов. Для вказаної вище цілі 04.11.2013 між відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір № 715/10/2013/0060, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у сумі 513 000,00 грн під 16% річних для придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 зі строком повернення до 03.11.2025. Того ж дня, 04.11.2013, між відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення застави. Згідно з умовами договору, для забезпечення вимог по кредитному договору в іпотеку було передано майнові права на квартиру АДРЕСА_4 . Крім того, позивач зазначає, що 04.11.2013 між відповідачем, ПАТ АБ «Укргазбанк» та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено тристоронній договір № 642к про надання часткової компенсації процентів, згідно п. 2.2. якого розмір часткової компенсації процентів, яка підлягає виплаті позичальнику (відповідачу) визначається як розмір процентної ставки за користування кредитом 16,0% річних на день укладення кредитного договору мінус 3% річних. Розрахунковий розмір часткової компенсації процентів, що підлягає виплаті позичальнику (відповідачу), розраховується одержувачем відповідно до цього Договору. Частину суми в розмірі 249 993,00 грн. відповідачем було внесено на рахунок в АБ «Укргазбанк» 01.11.2013, які надалі, 04.11.2013 були перераховані на рахунок ПАТ «ХК «Київміськбуд» як перший внесок по договору купівлі-продажу майнових прав № 82/Ф від 23.10.2013, за рахунок власних коштів, інша частина була внесена за рахунок кредитних коштів. Позивач зазначає, що сторони виконали всі кредитні зобов`язання перед банком, кредит погашено в повному обсязі. 25.03.2015 відповідачу була видана довідка ПАТ «ХК «Київміськбуд» про те, що вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 сплачена в повному обсязі в сумі 788 550,00 грн.

31.03.2015 між відповідачем та ПАТ «ХК «Київміськбуд» було підписано акт прийому-передачі квартири покупцю, згідно з яким відповідач прийняв квартиру АДРЕСА_3 . На підставі вищевикладеного, на думку позивача, спірна квартира набута сторонами під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності. Також позивач зазначає, що не дивлячись на той факт, що під час покупки сторонами квартири, позивач перебувала в офіційній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, вона продовжувала підпрацьовувати неофіційно, займаючись продажем одягу в мережі Інтернет. На даний час шлюб між сторонами не розірвано, питання щодо поділу спільного майна в добровільному порядку не вирішено (т. 1 а.с. 1-8).

У червні 2021 року ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , в якій просить:

визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 на 8/10 частини квартири по АДРЕСА_5 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 33,7 кв.м.

у порядку поділу спільного майна подружжя визнати;

- за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частини квартири по АДРЕСА_5 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 33,7 кв.м.

- ОСОБА_2 право власності на 1/10 частини квартири по АДРЕСА_5 , загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 33,7 кв.м.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24.07.2012 сторони уклали шлюб. Спільна донька сторін ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав, що спільне проживання сторін з відповідними обов`язками щодо ведення спільного господарства у сторін почались після реєстрації шлюбу 24.07.2012. З січня 2015 року між сторонами припинені шлюбні стосунки, спільне господарство не ведеться, з цього часу у сторін відсутні спільні зобов`язання та спільний сімейний бюджет, що свідчить про відсутність між сторонами відносин, притаманних подружжю, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідач зазначає, що квартира АДРЕСА_3 , яка є предметом спору, 15.04.2015 була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 та була набута наступним чином.

23.10.2013 між відповідачем та ПАТ «ХК «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 82/Ф, предметом якого вказані майнові права на квартиру АДРЕСА_4 . Згідно умов договору, право власності на квартиру у покупця виникає в майбутньому після здачі її в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів. Вартість квартири становила 770 770,00 грн. Придбання квартири відбулось за державною програмою «Доступне житло», яка передбачає часткову компенсацію відсотків за користування кредитними коштам за рахунок державного бюджету. Враховуючи, що спільних сумісних коштів для придбання квартири у подружжя не було, перший внесок за договором купівлі-продажу майнових прав у розмірі 249 993,00 грн позивачем за зустрічним позовом було сплачено за рахунок коштів, що були особистими коштами, наданими йому в дар від батьків, з яких 120 000,00 грн батьки позивача за зустрічним позовом отримали в кредит 01.11.2013, інша частина коштів, а саме 129 993,00 грн були заощадженнями його батьків. Іншу частину коштів для оплати майнових прав у розмірі 513 000,00 грн позивачем за зустрічним позовом було отримано в кредит на підставі кредитного договору від 04.11.2013, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 , згідно умов якого кредит надавався з 04.11.2013 на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , зі строком повернення до 03.11.2025. Також, 04.11.2013, в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором було укладено договір іпотеки майнових прав та договір поруки, поручителем за яким була ОСОБА_6 . Кредитні зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» були повністю виконані ОСОБА_1 22.10.2019. Після введення будинку в експлуатацію змінилась адреса квартири та її загальна площа, - квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 75,10 кв.м. Оскільки загальна площа квартири збільшилась, позивачем 23.03.2015 було проведено за них оплату на рахунок ПАТ «ХК «Київміськбуд» у розмірі 25 557,00 грн. Таким чином, згідно доводів зустрічної позовної заяви, вартість спірної квартири сплачувалась позивачем за цим позовом за рахунок не тільки спільних сумісних коштів, а також коштів, що належали йому особисто. Так, на придбання спірної квартири було витрачено 695 150,00 грн особистих коштів позивача, а сума коштів, що була сплачена позивачем на погашення кредитних зобов`язань за квартиру за час спільного проживання сторін становить 93 400,00 грн, що є спільною сумісною власністю сторін (т. 1 а.с. 127-134).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.01.2023 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за:

- ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено (т. 3 а.с. 179-196).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що відсутність підстав для відступу від рівності часток при вирішені спору про поділ майна подружжя, а також, що кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, чого судом перевірено не було (т. 3 а.с. 200-207).

Також, ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій, апелянт зазначає, що вона погоджується із суттю вказаного судового рішення, вважає його законним та обґрунтованим, однак, не погоджується з мотивувальною частиною судового рішення, зокрема, в частині висновку суду, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з січня 2015 року, оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2021 у справі № 755/6604/21 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не має преюдиційного значення щодо встановлення часу, з якого сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин (т. 3 а.с. 214-221).

07.03.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначено, що нормами діючого СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, що означає, що ні дружина, ні чоловік, не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. При цьому, відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спільне майно, що є його процесуальним обов`язком (т. 4 а.с. 1-5).

09.03.2023 ОСОБА_1 подано відповідь на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , де зазначено, що апелянтом не надано доказів на підтвердження міркувань, наведених у скарзі, а тому відсутні підстави для зміни мотивувальної частини рішення щодо встановлення обставин припинення сторонами подружніх стосунків з січня 2015 року (т. 4 а.с. 18-22а).

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали свою апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити. Заперечували проти поданої апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_2 - Каращенко Ю.В. підтримав свою апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити. Заперечував проти поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 24.07.2012 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08.06.2021 (т. 1 а.с. 19, 139-141).

Згідно наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, виданих повторно, сторони є батьками трьох доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 20-22).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом (т. 2 а.с. 14)

Предметом спору в даній справі є квартира АДРЕСА_3 .

23.10.2013 між ПАТ «ХК «Київміськбуд» (компанія) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 82/Ф, згідно предмету якого компанія продає, а покупець купує майнові права на квартиру АДРЕСА_4 . (т. 2 а.с. 232-236)

Згідно п. 3.1. договору № 82/Ф, на дату його підписання вартість майнових прав на квартиру складає 770 700,00 грн.

Покупець зобов`язується здійснити оплату 99% вартості майнових прав у розмірі 762 993,00 грн, що складає 72,666 кв.м вартості майнових прав, протягом місяця після підписання цього договору, у строк по 22.11.2013. Решту вартості майнових прав на квартиру, що залишились не оплаченими, покупець оплачує після обмірів органом, що проводить техінвентаризацію та отримання технічного паспорту на квартиру за ціною майнових прав у перерахунку на 1 кв.м, яка діяла на момент здійснення покупцем останнього поточного платежу за цим договором. Оплата має бути здійснена покупцем протягом 10 банківських днів з дня отримання від компанії відповідного повідомлення. (п. 3.2. договору № 82/Ф).

Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, 01.11.2013 платником ОСОБА_1 здійснено поповнення поточного рахунку в сумі 136 756,00 грн та в сумі 113 237,00 грн та 04.11.2013 проведено оплату за вищевказаним договором у сумі 249 993,00 грн. (т. 1 а.с. 55-56, 159-160)

04.11.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 715/10/2013/0060, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 513 000,00 грн на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , зі строком кредитування по 03.11.2025, з процентною ставкою 16% річних. (т. 1 а.с. 36-41, 142-147)

Також, 04.11.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк», Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 було укладено договір № 642к про надання часткової компенсації процентів, умовами якого встановлено, що згідно з порядком, одержувач від імені держави, відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається позивальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 04.11.2013 № 715/10/2013/0060 (п. 1.1., 1.2. договору), внесок, який позичальник повинен сплатити за рахунок власних коштів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла (майнових прав), до надання банком кредиту - 257 700,00 грн (п. 2.6. договору). (т. 1 а.с. 48-52, 148-152)

30.10.2014 між ПАТ АБ «Укргазбанк», Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до договору № 642к про надання часткової компенсації процентів від 04.11.2013 (т. 1 а.с. 53-54, 153)

Крім того, в забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 715/10/2013/0060 від 04.11.2013, цього ж числа між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_6 (поручитель) та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 715/10/2013/0060-Р-2. (т. 1 а.с. 157-158)

Також, 04.11.2013 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 , в забезпечення виконання умов кредитного договору № 715/10/2013/0060 від 04.11.2013 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку майнові права на квартиру АДРЕСА_4 . (т. 1 а.с. 42-47, 154-156)

У п.2.3.5. договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності із ОСОБА_2 . Для вчинення правочину надано її згоду на передачу майнових прав в іпотеку, справжність підпису на якій посвідчена нотаріально.

Сторони підтвердили в судовому засіданні, що оплата 99% вартості майнових прав, згідно умов п. 3.2. договору № 82/Ф, була здійснена 04.11.2013.

23.03.2015 ОСОБА_1 здійснена оплата решти вартості майнових прав на квартиру в сумі 25 557,00 грн, що також передбачено п. 3.2. договору № 82/Ф. (т. 1 а.с. 175)

25.03.2015 ПАТ «ХК «Київміськбуд» видало ОСОБА_1 довідку про те, що згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 82/Ф від 23.10.2013 та додатковою угодою № 1 від 04.11.2013, вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 , сплачено в сумі 788 550,00 грн, що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав. (т. 1 а.с. 57)

31.03.2015 представником ПАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 підписано акт прийому-передачі квартири покупцю, за яким компанія передала покупцю квартиру АДРЕСА_7 ), згідно договору № 82/Ф від 23.10.2013 та додаткової угодою № 1 від 04.11.2013 (т. 1 а.с. 58)

09.06.2015 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого державним реєстратором зареєстровано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . (т. 1 а.с. 30)

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч. 7 ст. 57 СК України)

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61- 2446св18), від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосувавши наведені вище норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки ОСОБА_1 не доведено належними доказами того, що ця квартира була придбана за його особисті кошти, та обґрунтовано з урахуванням вимог ч. 1 ст.70 СК України визнав у порядку поділу майна подружжя право власності за кожною із сторін на 1/2 частини спірної квартири.

Судом першої інстанції правильно зазначено про те, що ті кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що частину спірної квартири, що відповідає розміру першого внеску за придбання спірної квартири, не можна вважати спільно нажитим майном, оскільки з часу укладання шлюбу (24.07.2012) до сплати першого внеску в листопаді 2013 року сторони не мали джерел для накопичення спільних коштів у сумі 250 000,00 грн, а такі кошти є дарунком батьків ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки за відсутності нотаріально посвідченого договору дарування посилання відповідача на дарування батьками грошей йому особисто є недоведеним.

А інша частина вартості квартири була оплачена за рахунок кредитних коштів, отриманих і використаних в інтересах сім`ї, проти чого відповідач по суті не заперечує. Та обставина, що в подальшому власники квартири окремо чи разом погашали заборгованість за отриманим кредитом, не впливає на об`єм їхніх прав, як співвласників спірної квартири.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що спірна квартира була придбана як спільне майно в інтересах сім`ї сторін.

Тому, не знаходить свого підтвердження висновок апелянта про те, що суд першої інстанції не досліджував, за допомогою якого джерела доходів сторонами отримано кошти для придбання майна, в якому розмірі та яким чином. Твердження ОСОБА_1 , наведені у апеляційній скарзі, не відповідають доказам, наявним у матеріалах справи, і ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Ураховуючи зазначене, відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, що є його процесуальним обов`язком, тому суд першої інстанції в цій частині дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову, оскільки під час розгляду справи, та досліджуючи надані докази, було встановлено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, адже була придбана як спільне майно в інтересах сім`ї сторін, кошти, одержані за кредитним договором, використані в інтересах сім`ї, мета його укладення - забезпечення сім`ї житлом, а відтак, законним є визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , якими вона висловлює своє не погодження з мотивувальною частиною судового рішення, зокрема в частині висновку суду, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з січня 2015 року, то слід зазначити наступне.

В матеріалах справи наявна копія рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2021 (справа № 755/6604/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яким шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 139-141).

Вказаним рішенням суду встановлено, що «… з січня 2015 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть.».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

У даному випадку, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2021 у справі №755/6604/21 встановлено, що сторони припинили подружні відносини з січня 2015 року, зазначені обставини є преюдиційним фактом. В той же час, те що сторони разом їздили у період їх відпусток, не спростовують висновків суду щодо часу припинення сторонами спільного проживання (т. 1 а.с. 136)

За викладених обставин, оцінюючи наведені вище докази як в цілому, так і кожний доказ окремо, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми процесуального та матеріального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Доводи апелянтів зводяться до його незгоди з висновками суду та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Каращенко Юлією Валеріївною, яка діє на підставі договору, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 02 червня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Я.В. Головачов

Т.О. Невідома