Справа № 204/7160/23
Провадження № 2/204/2306/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Вугільної Компанії «Краснолиманська» про стягнення належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП «ВК «Краснолиманська» із вимогою про належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. 1-2 та на звороті).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 05 грудня 2022 року він працював у ТОВ «Краснолиманське», 28 лютого 2023 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, незважаючи на його звільнення, розрахунок з ним проведено не було. Стверджує, що остаточний розрахунок не виплаченої заробітної плати складає 83388 гривень 72 копійки. Вказує, що до теперішнього часу відповідач вказану заборгованість йому не виплатив, у зв`язку із чим порушив ст.116 КЗпП України і внаслідок чого повинен нести відповідальність за ст. 117 КЗпП України, тобто виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців. Зазначає, що загальний розмір середнього заробітку за затримку розрахунку станом на 10 травня 2023 року складає 88039 гривень 77 копійок, що підтверджує доданим розрахунком до позовної заяви (а. с. 10), де зазначено, що дата звільнення 28 лютого 2023 року; день розрахунку, тобто день подання позову 10 травня 2023 року; часом затримки розрахунку вказує з 01 березня 2023 року по 10 травня 2023 року включно; число робочих днів за час затримки розрахунку 51 день (23+20+8); число робочих днів у грудні 2022 року -20 (починаючи з 5 грудня дати початку роботи); число робочих днів у січні 2023 році -22; заробітна плата у грудні 2022 року 16611 гривень 24 копійки (згідно розрахункового листа за грудень 2022 року); заробітна плата у січня 2023 року 55892 гривні 12 копійок (згідно розрахункового листа за січень 2023 року); середньоденна заробітна плата складає (16611,24+55892,12)/(20+22)=1726 гривень 27 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 1726.27*51= 88039 гривень 77 копійок. Прохає суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь належних при звільненні сум в сумі 88388 гривень 72 копійки та середній заробіток за затримку розрахунку за період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року включно у розмірі 88039 гривень 77 копійок.

Ухвалою суду від 18 травня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику (а. с. 15), копія якої надіслана учасникам справи 19 травня 2023 року за вихідним № 13122/23-вих/2/204/2306/23 від 19 травня 2023 року (а. с. 16).

14 червня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву (а. с. 20-23), в яких вона у задоволенні позовних вимог прохає відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач звільнений з підприємства 28 лютого 2023 року за власним бажанням, що підтверджується наданою позивачем копією трудової книжки, підтверджує, що відповідно до довідки №01/11-149/8 від 29 травня 2023 року, позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні нараховано за лютий 2023 рік 67127 гривень 92 копійки (з яких 45357 гривень 06 копійок складає заробітна плата, 21770 гривень 86 копійок компенсація за невикористану відпустку). Вказує, що суми в довідці зазначені вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. Зазначає, що сума вказана позивачем за лютий 2023 року (88388 гривень 72 копійки), що є загальною сумою доходу позивача, тобто такою, що містить у собі обов`язкові суми для утримання (ПДФО у розмірі 15009 гривень 97 копійок та військовий збір у розмірі 1250 гривень 83 копійки), тому суми при звільнені яку прохає стягнути позивач суперечить чинному законодавству і тому вимоги не підлягають задоволенню. Вважає недоведеним сам факт затримки розрахунку при звільненні. На переконання відповідача вимоги відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року не відповідають нормам діючого законодавства, є безпідставними та необґрунтованими. При звільнені, під час отримання трудової книжки, позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, враховуючи норми ст.116 КЗпП України, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути день наступний за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, у свою чергу відповідач дізнався про такі вимоги 24 травня 2023 року під час отримання ухвали від 18 травня 2023 року про відкриття провадження. За таких обставин відповідач вважає, що період затримки розрахунку при звільненні слід вважати з наступного дня після отримання відповідачем позовної заяви, тобто з 25.05.2023 року. Відповідач не в змозі виконати свої зобов`язання перед позивачем через виникнення форс-мажорних обставин, а саме у зв`язку із виникненням в Україні подій військової агресії. Затримка розрахунку виникла не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин. Затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства протягом тривалого часу. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. У зв`язку з викладеним просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

14 червня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивача на відзив (а. с. 30-31 та на звороті), в яких він позовні вимоги прохає задовольнити у повному обсязі та не заперечує, щоб сума заборгованості із заробітної плати, яка їм заявлена без урахування податків та зборів, була задоволена у розмірі з урахуванням з цієї суми податків та зборів.

Станом на дату розгляду справи заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 05 грудня 2022 року позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» по 28 лютого 2023 рік з повним підземним робочим днем в шахті. 28 лютого 2023 року відповідачем звільнено позивача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 320/к від 28 лютого 2023 року, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача (а. с. 12). Відповідно до розрахункового листа за лютий 2023 року позивачу нарахована заробітна плата за лютий 2023 року у розмірі 83388 гривень 72 копійки без урахування з цієї суми обов`язкових платежів та зборів. На день звільнення остаточний розрахунок із відповідачем не проведений.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Звертаючись з даним позовом позивач на підтвердження позовних вимог щодо наявності заборгованості не виплачених належних при звільненні сум посилався на розрахунковий лист за лютий 2023 року (а. с. 3), відповідно до якого нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 83388 гривень 72 копійки. У відповіді на відзив не заперечував, щоб сума заборгованості по заробітній платі була задоволена у вказаному розмірі з відрахуванням із вказаної суми обов`язкових податків та зборів.

Вказану суму заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 83388 гривень 72 копійки відповідач у відзиві на позовну заяву не визнав, посилався на довідку №01/11-149/8 від 29 травня 2023 року, де зазначено, що позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні нараховано за лютий 2023 рік 67127 гривень 92 копійки (з яких 45357 гривень 06 копійок складає заробітна плата, 21770 гривень 86 копійок компенсація за невикористану відпустку), усього заборгованість складає 67127 гривень 92 копійки, тобто суми в довідці зазначені вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату.

Станом на дату розгляду остаточний розрахунок з позивачем не проведено та не виплачено нараховану йому заробітну плату.

Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача, але заперечувалась сума заборгованості нарахованої, але не виплаченої по заробітної плати у розмірі 83 388 гривень 72 копійки, а позивачем не заперечувалося, щоб сума заборгованості по заробітній плат, яка їм була заявлена без урахування податків та зборів, була задоволена у заявленому розмірі з відрахування вказаної суму податків та зборів, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за лютий 2023 року у розмірі 83 388 гривень 72 копійки з відрахуванням із зазначеної суми обов`язкових податків та зборів.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2023 року відповідачем звільнено позивача за угодою сторін на підставі ст. 38 КЗпП України, однак в порушення вимог чинного законодавства повний розрахунок з ним не проведено.

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач на підтвердження позовної вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні надає власний розрахунок за період з 01 березня 2023 року по 10 травня 2023 року (а. с. 10) в якому зазначає: дата звільнення 28 лютого 2023 року; день розрахунку, тобто день подання позову 10 травня 2023 року; часом затримки розрахунку вказує з 01 березня 2023 року по 10 травня 2023 року включно; число робочих днів за час затримки розрахунку 51 день (23+20+8); число робочих днів у грудні 2022 року -20 (починаючи з 5 грудня дати початку роботи); число робочих днів у січні 2023 році -22; заробітна плата у грудні 2022 року 16611 гривень 24 копійки (згідно розрахункового листа за грудень 2022 року); заробітна плата у січня 2023 року 55892 гривні 12 копійок (згідно розрахункового листа за січень 2023 року); середньоденна заробітна плата складає (16611,24+55892,12)/(20+22) = 1726 гривень 27 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 1726.27*51 = 88039 гривень 77 копійок, але прохає суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку за період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року включно у розмірі 88039 гривень 77 копійок.

На переконання відповідача, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року не відповідають нормам діючого законодавства, є безпідставними, необґрунтованими а тому не підлягають задоволенню, оскільки датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути день, наступний за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У свою чергу відповідач дізнався про такі вимоги 24 травня 2023 року під час отримання ухвали від 18 травня 2023 року про відкриття провадження, через що вважає, що період затримки розрахунку при звільненні слід вважати з наступного дня після отримання відповідачем позовної заяви, тобто з 25 травня 2023 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Слід констатувати, що дійсно позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01 березня 2023 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 12 травня 2023 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2023 року, тобто з дня наступного за днем звільнення по 31 серпня 2023 року включно, тобто за шість місяців.

Суд зазначає, що позивачем невірно здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати, а також невірно вказаний період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивач прохає стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року включно, а розрахунок здійсненний за період з 01 березня 2023 року по 10 травня 2023 року включно.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Згідно з розрахунковим листом за грудень 2022 року (а. с. 4), розрахунковим листом за січень 2023 року (а. с. 5), а також розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку (а. с. 10), які надані позивачем, останнім здійснено розрахунок за період з 01 березня 2023 року по 10 травня 2023 року, за яким середній заробіток становить суму у розмірі 88039 гривень 77 копійок, виходячи із розрахунку: число робочих днів за час затримки розрахунку 51 день (23+20+8); число робочих днів у грудні 2022 року -20 (починаючи з 5 грудня дати початку роботи); число робочих днів у січні 2023 році -22; заробітна плата у грудні 2022 року 16611 гривень 24 копійки (згідно розрахункового листа за грудень 2022 року); заробітна плата у січня 2023 року 55892 гривні 12 копійок (згідно розрахункового листа за січень 2023 року); середньоденна заробітна плата складає (16611,24+55892,12)/(20+22) = 1726 гривень 27 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 1726.27*51 = 88039 гривень 77 копійок. Однак, позивач прохає стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року, також число відпрацьованих днів позивачем за грудень 2022 рік в розрахунковому листі вказано 16 днів, а не як вказує позивач 20 днів.

Тому, суд вважає за необхідне здійснити власний розрахунок середнього заробітку.

Кількість робочих днів за період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року включно складає 50 днів, а саме: березень 2023 23 дні, квітень 2023 року 20 днів, травень 2023 року 7 днів.

Середньоденна заробітна плата складає: 16611,24+55892,12=72503,36/16+22=1907 гривень 98 копійок, де 16611 гривень 24 копійки - сума нарахована позивачу за грудень 2022 року, 55892 гривні 12 копійок сума нарахована позивачу за січень 2023 року, 16 дні які відпрацював позивач за грудень 2022 року, 22 - дні, які відпрацював позивач за січень 2023 року.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01 березня 2023 року по 09 травня 2023 року включно складає 95399 гривень (1907 гривень 98 копійок х 50 днів = 95399 гривень). Однак, зважаючи на те, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заявлена позивачем сума у розмірі 88039 гривень 77 копійок.

Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У зв`язку з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 88039 гривень 77 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення стягнення належних при звільненні сум підлягають задоволенню, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 88039 гривень 77 копійок, 1% ціни позову становить 880 гривень 40 копійки (88039 гривень 77 копійок / 100% = 880 гривень 40 копійки), що є меншим від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору за майнову вимогу, а тому підлягає до стягнення з відповідача судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Водночас, враховуючи те, що позивачем також було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка задоволена у сумі 88039 гривень 77 копійок, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за вказаною вимогою, з урахуванням коефіцієнту 0,8 при поданні до суду процесуальних документів в електронній формі, у сумі 858 гривень 88 копійок.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-288, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 83388 гривень 72 копійки з відрахуванням із зазначеної суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 88039 гривень (вісімдесят вісім тисяч тридцять дев`ять) гривень 77 (сімдесят сім) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь Держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна