КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/732/23
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.,
за участю секретаря Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про виділ частки зі спільної часткової власності в натурі,
Позивач ОСОБА_1 31.10.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнила та у відповідності до останньої редакції від 04.05.2023 року пред`явленого до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про виділ частки в натурі, зі спільної часткової власності, позивач просить суд:
- виділити в натурі ОСОБА_1 зі спільної часткової власності належні їй на праві власності 826/1000 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що складаються з: буд. під літ. «А4», загальною площею 228,4 кв.м., житловою площею 91,8 кв.м., гаражі під літ. «Б1», огорожа №3, мостіння 1, які розташовані на земельній ділянці площею 570 кв.м., в окремий об`єкт нерухомості;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену частку: житловий будинок під літ. «А4», загальною площею 228,4 кв.м., житловою площею 91,8 кв.м., гараж під літ. «Б1», огорожу №3, мостіння 1, які розташовані на земельній ділянці площею 570 кв.м., як на самостійний об`єкт нерухомості;
- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1 .
Позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що їй ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 826/1000 часток у домоволодінні АДРЕСА_1 , які в цілому складаються з: двох житлових будинків під літ. «А», «А4», загальною площею 324,0 кв.м., житловою площею 143,4 кв.м., льохів літ. «Б», «В», вбиральні літ. «С», гаражу літ. «Б 1».
Земельна ділянка, площею 0,0038 га, що становитиме прохід до належної позивачеві земельної ділянки, перебуває у її постійному користуванні відповідно до рішення Одеської міської Ради №3093-ХХІІ від 28.12.2001 року.
Позивачка стверджує, що іншими співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 є відповідачі по справі.
У позові позивачка вказує, що належна їй частина домоволодіння фактично становитиме окрему одиницю, має визначені межі, окрему огорожі та окремі будівлі, має окремий від співвласників вхід. Усі будівлі розташовані на земельній ділянці, яка належить їй на праві приватної власності. За наслідком чого, позивачка вважає, що фактично виділ є можливим, оскільки належне їй майно має незалежні комунікації, має окремий хід, не потребує будь-якого переобладнання або зміни цільового призначення та не порушує прав інших співвласників.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.11.2022 року вказану позовну заяву залишено без руху.
21.11.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача на усунення недоліків поданої заяви, зокрема до якої додано квитанцію на підтвердження сплати судового збору.
Оглянувши подану до суду позовну заяву та додаткові докази, суддею встановлено, що заявником виконано вимоги ухвали судді від 01.11.2022 року, та встановлено відповідність позовної заяви вимогам статті 175, 177 ЦПК України.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.11.2022 року вказану позовну прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
04.05.2023 року від представника позивача надійшла до суду уточнена позовна заява, з вищевикладеними вимогами та доводами, яка прийнята судом до розгляду 09.05.2023 року.
Тієї ж дати, до суду надійшла заява від відповідачки ОСОБА_5 про визнання заявлених вимог.
05.05.2023 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, проведення якої представник просить суд доручити експерту ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» - Скибінській Тетяні Михайлівні.
1. Чи є технічна можливість виділити 826/1000 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 та складаються з: будинку під літ. «А4», загальною площею 228,4 кв.м., житловою площею 91,8 кв.м., гаражу під літ. «Б1», огорожі №3, мостіння 1, розташовані на земельній ділянці, площею 0,057 га, в окремий об`єкт нерухомості?
Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у справі на час проведення вказаної експертизи.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.08.2023 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.
02.11.2023 року судом буз видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
До судового засідання призначеного на 05.12.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином шляхом скерування судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання разом з рекомендованим повідомленням, які відносно відповідачів повернуті до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Від представника позивача 04.12.2023 року до суду надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, з зазначенням про відсутність заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку.
Від відповідачів до суду не надходило жодних повідомлень про причини неявки, як і відзиву на позовну заяву.
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явились без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.
Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Враховуючи вищевикладене, неявку відповідачів до судового засідання без поважних причин та строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 05.12.2023 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.
Також рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 28.12.2001 року за №3093-ХХІІ, яке слугувало підставою для передання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею 0,0570 га, в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, вирішено оформити право постійного користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, площею 0,0038 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель.
Також, 20.12.2002 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради винесено рішення за №490 «Про прийняття в експлуатацію жилого будинку з мансардою літ. «А4», та гаражу літ. «Б1», що належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 », яким зокрема: прийнято в експлуатацію жилий будинок з мансардою літ. «А4», жилою площею 91,8 кв.м., загальною площею 228,4 кв.м., гаражу літ. «Б1», за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОМБТІ та РОН внести зміни до технічного паспорту на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та провести перерахунок ідеальних часток.
У 2003 році співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 складено Акт про встановлення фактичного користування будівлями та спорудами в домоволодінні, у відповідності до якого засвідчено, що:
- у фактичному користуванні ОСОБА_1 перебуває житловий будинок з мансардою під літ. «А4» в цілому, гараж «Б1», в літ. «А» 3-6 житлова площею 13,8 кв.м.;
- у фактичному користуванні ОСОБА_5 в будинку під літ. «А»: 1-1 площею 7,2кв.м.; 1-2 площею 6,4 кв.м., 1-4 площею 23,5 кв.м., 1-5 площею 1,5 кв.м., 1-6 площею 2,2 кв.м, В- погреб, шаха VI;
- у фактичному користуванні ОСОБА_4 перебувають приміщення: 3-5 площею 3,7 кв.м., 3-7 площею 14,3 кв.м., 3-8 площею 9,5 кв.м., 3-9 площею 7,3 кв.м., 3-10 площею 5,3 кв.м., 3-11 площею 0,9 кв.м, уборна під літ. «С», погреб під літ. «Б».
10.04.2003 року КП «ОМБТІ та РОН» надано розрахунок часток у домоволодінні по АДРЕСА_1 , за вих. №1695 фан., відповідно до якого підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, від 28.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорока Л.З., за р. №588, належить 3/12 часток домоволодіння.
Засвідчено, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 перебуває: літ. «А»: 3-6 площею 13,8 кв.м. житлова; в літ. «А4»: 4-1 хол площею 16,2 кв.м., 4-2 майстерня площею 10,2 кв.м., 4-3 тренажерний зал площею 24,0 кв.м., 4-4 кладова площею 4,2 кв.м, 4-5 тамбур площею 1,6 кв.м., 4-6 топочна площею 9,2 кв.м., 4-7 душева площею 2,8 кв.м., 4-8 сауна площею 1,8 кв.м., 4-9 тамбур площею 2,7 кв.м., 4-10 хол площею 18,7 кв.м., 4-11 кабінет площею 13,9 кв.м., 4-12 гостьова площею 24,3 кв.м., 4-13 кухня, площею 16,2 кв.м., 4-14 туалет площею 2,8 кв.м., 4-15 коридор площею 17,5 кв.м., 4-16 житлова площею 13,9 кв.м., 4-17 житлова площею 22,1 кв.м., 4-18 житлова площею 17,6 кв.м, 4-19 ванна площею 6,6 кв.м., 4-20 кладова площею 2,1 кв.м., гараж «Б», що складає 826/1000 частин домоволодіння.
Також зазначено інформацію щодо інших співвласників домоволодіння:
- ОСОБА_5 , якій на праві власності належить частка домоволодіння, однак у фактичному користуванні фактично перебуває 87/1000 часток домоволодіння;
- ОСОБА_4 , якій на праві власності належить 1/12 та 1/6 часток домоволодіння, однак у фактичному користуванні фактично перебуває 87/1000 часток домоволодіння.
Засвідчено, що самовільно збудовані споруди: під літ. «А3», а2, а3, а5, Э, Я, Ф, Ш, Ч, А2, а1, а4, г, в розрахунок ідеальних часток не включені.
Вказаних розрахунок часток у домоволодінні по АДРЕСА_1 , проведений КП «ОМБТІ та РОН» затверджено розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №611 від 14.05.2003 року, за наслідком чого затверджено розрахунок ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 , відповідно до якого:
- за ОСОБА_1 826/1000 часток домоволодіння;
- за ОСОБА_5 87/1000 часток домоволодіння;
- за ОСОБА_4 87/1000 часток домоволодіння.
У відповідності до технічного паспорту від 10.04.2003 року КП «ОМБТІ та РОН» щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , вбачається, що будинок під літ «А4» має житлову площу 91,8 кв.м, загальну 228,4 кв.м.
У відповідності до договору дарування від 08.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстрованого в реєстрі за №6928, ОСОБА_1 передала в дар ОСОБА_4 44/1000 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з літ. 3-7, площею 14,3 кв.м., у житловому будинку під літ. «А», розташована на земельній ділянці, що знаходиться у фактичному користуванні.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження проведення іншого перерахунку часток співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 .
У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №327764433 від 01.04.2023 року встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , як 1/1, загальною площею 339,2 кв.м., житловою 160,1 кв.м., Опис: А житловий будинок, А1- житловий будинок, А2-житловий будинок, Б-погреб, В-навіс, Г-навіс, Д-гараж, 1,3,6 ворота, 2,4,5,7-огорожа, належить на праві власності:
- 19/1000 частин ОСОБА_2 ;
- 18/1000 частин ОСОБА_3 ,
- 7/1000 частин ОСОБА_4 .
Також відповідно до довідки вбачається перенесення запису з Реєстру прав власності про наявну реєстрацію права власності 12.11.2012 року за ОСОБА_7 на окремий об`єкт нерухомого майна будинок АДРЕСА_1 , площею 53,8 кв.м.
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутній запис про перенесення запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 826/1000 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 , як співвласник зазначеного домоволодіння АДРЕСА_1 , бажає виділити в натурі належну їй частку зі спільного часткового нерухомого майна, та як стверджує позивачка наразі відсутня згода усіх співвласників домоволодіння на укладення відповідного договору про виділ в натурі частки з об`єкту нерухомого майна, як спільного домоволодіння.
Зазначені підстави стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Правовідносини пов`язані із виділом співвласником частки з спільного часткового майна врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
У відповідності до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Статтею 364 ч. 1 цього Кодексу передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Виходячи з положень ст. ст.183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК).
Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності.
Відповідно до статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).
Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу.
Відповідно до ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
У висновку експерта в частині проведення судової земельно-технічної експертизи здійснені наступні висновки: «Виходячи з проведеного дослідження документів, а саме: копії Державного акту на право приватної власності на землю від 20.11.2002р., серія Р1 №469935, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1985/7471 та Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої ТОВ «Регіональна землевпорядна компанія» станом на 2021 рік, експертом було встановлено, що між межами земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , відображеними у копії Державного акту на право приватної власності на землю від 20.11.2002р., серія Р1 №469935, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1985/7471 та межами земельної ділянки, відображеними в Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленій ТОВ «Регіональна землевпорядна компанія» станом на 2021 рік, є незначні розбіжності.
Відповідно до Пояснювальної записки, наявної в Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленій ТОВ «Регіональна землевпорядна компанія» станом на 2021 рік, зазначено, що: «... В результаті виконаних робіт встановлено, що угіддя та проміри земельної ділянки за її фактичним використанням відрізняються від угідь та промірів земельної ділянки в державному акті на право приватної власності на землю серія Р1 №469935 від 20.11.2002р. за №1985/7471. ... Угіддя за фактичним використанням не відповідають угіддям в державному акті на право приватної власності на землю серія Р1№469935 від 20.11.2002р. за №1985/7471 внаслідок забудови земельної ділянки.».
Однак: - площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , яка
зазначена у копії Державного акту на право приватної власності на землю від 20.11.2002р.. серія Р1 №469935, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1985/7471 відповідає площі земельної ділянки, яка зазначена в Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленій ТОВ «Регіональна землевпорядна компанія» станом на 2021 рік, а саме: 0,0570 га.;
- відповідно до Пояснювальної записки, наявної в Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленій ТОВ «Регіональна землевпорядна компанія» станом на 2021 рік, зазначено, що:«... Встановлені межі земельної ділянки у відповідності до вимог п. «б» ч. 2 ст. 198 Земельного кодексу України, погоджено з суміжними землекористувачами. Претензій при встановлені меж не заявлено. Суміжні землекористувачі погодили відновлені межі земельної ділянки та підписали акти погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами. Заперечень з боку суміжників щодо меж земельної ділянки не заявлено...»;
Вказаний висновок судового експерта не оспорювся сторонами по справі, не визнавався невірним чи некоректним, його висновки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах, відповідає вимогам до проведення судової експертизи, за наслідком чого судом приймається судом в якості належного доказу.
На підставі чого встановлено можливий варіант поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває в спільній часткові власності сторін по справі, а саме можливий виділ позивачеві вищезазначених приміщень, що відповідає належної їй частці у цьому нерухомому майні, а також одночасно збігається з порядком користування майном, який склався між сторонами по справі, що одночасно підтверджується Актом про встановлення фактичного користування будівлями та спорудами в домоволодінні, складеного у 2003 році співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що виділ належної позивачці частки з нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності, в окремий об`єкт нерухомості, не порушить права інших співвласників цього майна в частині користування земельною ділянкою на якій розташовані інші складові домоволодіння АДРЕСА_1 , що не входять до складових приміщень, які перебувають у фактичному користуванні позивача та дорівнюють її частці.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 206, 141, 211, 263-266, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), про виділ частки зі спільної часткової власності в натурі задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.