У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року суддя Подільського районного суду м.Києва Головчак М. М. , з участю секретаря судового засідання Губенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною постанови приватного виконавця про накладення арешту та розшуку майна,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м.Києва з вищезазначеною скаргою, в якій просить визнати рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Папроцького А.А. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_7 стосовно накладення арешту та розшуку майна ОСОБА_1 , що є спільною власністю подружжя та не виділено в натурі, а саме: Марка ТЗ: ПАВАМ Модель ТЗ: 112013С Категорія ТЗ: ПРИЧІП Рік виробництва ТЗ: 2021 Vin: НОМЕР_1 Номер шасі: НОМЕР_1 Номерний знак: НОМЕР_2 Колір ТЗ: КОРИЧНЕВИЙ; Марка ТЗ: «Пежо» Модель ТЗ: 3008 Категорія ТЗ: ЛЕГКОВИЙ Рік виробництва ТЗ: 2010 Vin: НОМЕР_3 Номер кузова: НОМЕР_4 Номерний знак: НОМЕР_5 Колір ТЗ: Сірий. Скасувати арешт та розшук майна ОСОБА_1 , що є спільною власністю подружжя та не виділено в натурі

Свої вимоги мотивує тим, що приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким А.А. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 на підставі виконавчого листа №758/16421 виданого Подільським районним судом міста Києва 17.05.2023 року про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітної плати в розмірі 90299 (дев`яносто тисяч двісті дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 130284 (сто тридцять тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, судового збору у розмірі 1 302 (одна тисяча триста дві) гривні 84 копійок.

18 травня 2023 у межах виконавчого провадження НОМЕР_7 було накладено арешт на майно Боржника, зокрема транспортні засоби ПАВАМ Модель ТЗ: 112013 С Категорія ТЗ: ПРИЧІП Рік виробництва ТЗ: 2021 Vin: НОМЕР_1 Номер шасі: НОМЕР_1 Номерний знак: НОМЕР_2 Колір ТЗ: КОРИЧНЕВИЙ; Марка ТЗ: «Пежо» Модель ТЗ: 3008 Категорія ТЗ: ЛЕГКОВИЙ Рік виробництва ТЗ: 2010 Vin: НОМЕР_3 Номер кузова: НОМЕР_4 Номерний знак: НОМЕР_5 Колір ТЗ: Сірий.

Відповідно до ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. При відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що боржник ( ОСОБА_1 ) перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 14 червня 2011 року, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (актовий запис №1071).

Відповідно на транспортні засоби поширюється правовий режим спільного майна подружжя, що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (копії додаються).

Оскільки в рішенні Подільського районного суду м.Києва не вказано підстав, передбачених ст.73 Сімейного кодексу України для накладення арешту та звернення стягнення на майно, що є спільною власністю подружжя та не виділено в натурі, підстав для накладення арешту та оголошення в розшук майна відсутні, просить скаргу задовольнити.

Сторони в судове засідання не з`явилися , хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомили.

Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржують ся (ч. 1 ст. 450 ЦПК України).

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч. 2 ст. 450 ЦПК України).

З метою забезпечення процедури розгляду скарги на дії державного виконавця відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України повідомлялись сторони виконавчого провадження та державний виконавець про час та місце його проведення, й про необхідність забезпечення суду матеріалами виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали скарги, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги із наступних підстав.

Судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Папроцьким А.А. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 на підставі виконавчого листа №758/16421 виданого Подільським районним судом міста Києва 17.05.2023 року про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітної плати в розмірі 90299 (дев`яносто тисяч двісті дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 130284 (сто тридцять тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, судового збору у розмірі 1 302 (одна тисяча триста дві) гривні 84 копійок.

18 травня 2023 у межах виконавчого провадження НОМЕР_7 було накладено арешт на майно Боржника, зокрема транспортні засоби ПАВАМ Модель ТЗ: 112013 С Категорія ТЗ: ПРИЧІП Рік виробництва ТЗ: 2021 Vin: НОМЕР_1 Номер шасі: НОМЕР_1 Номерний знак: НОМЕР_2 Колір ТЗ: КОРИЧНЕВИЙ; Марка ТЗ: «Пежо» Модель ТЗ: 3008 Категорія ТЗ: ЛЕГКОВИЙ Рік виробництва ТЗ: 2010 Vin: НОМЕР_3 Номер кузова: НОМЕР_4 Номерний знак: НОМЕР_5 Колір ТЗ: Сірий.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а згідно ч.8 ст.19 того ж Закону особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 447 ЦК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржувана постанова про арешт та розшук майна приватним виконавцем вчинена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження".

Відповідно, судом встановлена правомірність дій приватного виконавця і останні не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань скаржника.

Будь-які докази, які вказували б на порушення приватним виконавцем чинного законодавства прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не встановлено.

Посилання на те, що транспортні засоби перебувають у спільній сумісній власності подружжя, а тому приватний виконавець без належних на те підстав наклав арешт на майно без виділення частки боржника у спільній сумісній власності, то постановою приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження боржника було зобов`язано подати приватному виконавцю декларацію про доходи та майно і попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно з п.3 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Проте, доказів того що боржник виконав вимогу приватного виконавця та надав приватному виконавцю декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, суду надано не було.

Таким чином боржник самостійно допускає ситуацію із зверненням стягнення на транспортні засоби, що нібито перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

За п.3 ч.1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд завжди повинен встановлювати, за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті.

З огляду на наведене, скаржником не доведено того факту, що зазначене майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За наведених підстав, суд вважає скаргу необґрунтованою такою, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Частиною 1 ст.138 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також наймання житла, несуть сторони.

Оскільки у відповідності до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, а не стягувач, підстав для стягнення витрат, які пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту на користь стягувача ОСОБА_2 відсутні.

На підставі наведеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження» ст.ст.13,447-453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною постанови приватного виконавця про накладення арешту та розшуку майна - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 15 діб з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2023.

СуддяМ. М. Головчак