КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/1014/2023 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року в Шевченківський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України», ДП «АМПУ», відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, Професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при звільненні його з посади начальника сектору рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту кадрової політики апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України.

Вказав, що не був ознайомлений під підпис з наказом від 26 травня 2020 року № 132/10 про зміну в організації виробництва та праці шляхом зміни місць роботи певної кількості працівників, які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, буд. 10А, та м. Київ, пр-т Перемоги, буд. 14, на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі наказу від 26 травня 2020 року № 132/10, 28 травня 2020 року, відповідачем було складено повідомлення про наступну зміну істотних умов праці, з яким він ознайомився лише 03 серпня 2020 року.

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 11 вересня 2020 року № 608-к, 14 вересня 2020 року Департамент по роботі з персоналом управління ДП «АМПУ» перейменовано на Департамент кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ».

Зазначив, що на підставі Наказу ДП «АМПУ» від 24 вересня 2020 року № 621-к, його, як начальника сектору рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики Департаменту, 29 вересня 2020 року переміщено на нове робоче місце за адресою: АДРЕСА_2 . З вищевказаними наказами був особисто ознайомлений під підпис 28 серпня 2020 року.

Відповідачем, 15 жовтня 2020 року надіслано професійній спілці персоналу ДП «АМПУ», головою якої він є, подання вих. № 3646/10-01-12/Вих від 15 жовтня 2020 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

На зборах членів профспілки, 30 жовтня 2020 року вищевказане подання розглянуто та прийняте рішення про відмову у наданні профспілкою своєї згоди на його звільнення.

Однак, наказом ДП «АМПУ» від 04 листопада 2020 року № 678-к «Про звільнення», його, 05 листопада 2020 року звільнено з посади, з яким він ознайомився в той же день.

Посилаючись на вказані обставини, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 04 листопада 2020 року № 678-к «Про звільнення», визнати недійсним запис № 25 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 13 вересня 1989 року, поновити його на посаді начальника сектору рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з 05 листопада 2020 року, стягнути з ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, стягнути з ДП «АМПУ» невиплачену заробітну плату - премію за підсумками роботи, стягнути з ДП «АМПУ» на його користь моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим, апелянт просив апеляційний суд рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Справа переглядалась судами неодноразово

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову, Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду, суду необхідно встановити: чи посада голови Професійної спілки персоналу ДП «АМПУ» є виборною; у випадку позитивної відповіді на попереднє питання - перевірити дотримання відповідачем вимог статті 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при звільненні позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України; у випадку, визначеному в частині дев`ятій статті 43 КЗпП України, зупинити провадження у справі та звернутися до вищого виборного органу Професійної спілки персоналу ДП «АМПУ» із запитом, в якому порушити питання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , який є членом виборного органу, після чого розглянути спір по суті.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, врахувавши доводи Верховного Суду, викладені в постанові від 05 жовтня 2022 року, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , згідно наказу від 12 березня 2019 року № 109-к був прийнятий на роботу в ДП «АМПУ» з визначенням місця роботи - місто Київ.

Наказом від 20 січня 2020 року № 74-к, ОСОБА_1 переведено на посаду начальника сектору рекрутингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 26 травня 2020 року № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці», запроваджено з 05 серпня 2020 року в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ» в м. Києві на інший населений пункт - м. Одеса.

В подальшому, 28 травня 2020 року ДП «АМПУ» було складено повідомлення на адресу ОСОБА_1 , згідно якого він повідомлявся у відповідності до ст. 32 КЗпП України про наступну зміну істотних умов праці. Одночасно ОСОБА_1 повідомлялось, що протягом двох місяців він має надати свою згоду або незгоду на продовження роботи за новими умовами праці.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02 травня 2020 року по 31 липня 2020 року був відсутній на роботі з причини тимчасової непрацездатності, що підтверджується копіями листів непрацездатності серії АДШ № 351986, серії АДШ № 391700, серії АДШ № 518754, серії АДШ № 933536.

З наказом № 132/10 26 травня 2020 року та повідомленням від 28 травня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено 03 серпня 2020 року, про що складено відповідний акт у зв`язку з його відмовою від проставлення підпису про ознайомлення.

Наказом ДП «АМПУ» від 24 вересня 2020 року № 621-к, ОСОБА_1 переміщено на інше робоче місце в цій же місцевості за адресою: АДРЕСА_2 .

Про свою незгоду на продовження роботи в змінених умовах праці, які запроваджувались наказом № 132/10, яку він висловив шляхом проставлення відповідного напису та підпису на повідомленні від 28 травня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив адміністрацію роботодавця 05 жовтня 2020 року.

ДП «АМПУ», 15 жовтня 2020 року звернулось до професійної спілки персоналу ДП «АМПУ» з метою отримання попереднього погодження на звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до копії листа від 30 жовтня 2020 року № 69, професійна спілка персоналу ДП «АМПУ» повідомила, що надасть згоду на звільнення ОСОБА_1 виключно у разі виплати йому вихідної допомоги у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку.

Згідно копії листа-заяви від 30 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив ДП «АМПУ», що він 05 жовтня 2020 року відмовився від продовження роботи в нових умовах у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Одночасно, позивач не заперечував проти припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України, але з умовою виплати йому вихідної допомоги у розмірі 5 місячного середнього заробітку.

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 04 листопада 2020 року № 678-к, ОСОБА_1 звільнено з роботи з 05 листопада 2020 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи при зміні істотних умов праці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з займаної посади на підставі ч.6 ст.36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення та визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення позивача на посаді у ДП «АМПУ», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати та моральної шкоду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

За редакцією ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, позивач таку свою позицію обґрунтовував тим, що судом не було досліджено, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці.

Дані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки вказаному питанню судом при розгляді справи було приділено значної уваги.

Проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника такого виробництва і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання доцільності змін в організації виробництва і праці.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16 та від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 205/1312/17 суд зазначив, що під змінами організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.

Наказом від 26 травня 2020 року № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» з 05 серпня 2020 року ДП «АМПУ» запровадило в своєму апараті зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни працівникам місця роботи, визначеного в м. Києві на інше місце роботи в м. Одеса.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний наказ містить інформацію про зміни в організації виробництва - шляхом розміщення робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі, та містить достатнє обґрунтування для його видання, а саме, забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ».

Таким чином, безпосередньо в Наказі № 132/10 визначено в чому саме полягають зміни в організації виробництва. Законодавство не встановлює жодних вимог щодо необхідності надання аналізу доцільності для такої зміни в організації праці. При цьому, вказані зміни були фактично запроваджені на підприємстві. З огляду на вищевказане, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставину щодо наявності змін в організації виробництва і праці, що мали наслідком зміну істотних умов праці ОСОБА_1 .

Окремо в апеляційній скарзі апелянт стверджує, що його несвоєчасно було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, та зазначає, що про істотні зміни умов праці 03 серпня 20 року його було повідомлено лише за два дні до їх введення, а саме, 05 серпня 2020 року, а не за два місяці до цього, як визначено законодавством.

Однак, колегія суддів не погоджується із такими твердження апелянта з огляду на наступне:

Так, судом встановлено, що з 05 серпня 2020 року в апараті управління ДП «АМПУ» згідно наказу № 132/10 запроваджувались зміни в організації виробництва і праці, які повинні були запровадити зміну істотних умов праці й для ОСОБА_1 .

Частиною 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно п. 1 вищевказаного наказу, з 05 серпня 2020 року на підприємстві запроваджено зміни в організації виробництва і праці, які стосувались підприємства в цілому. Пунктом 2 вказаного наказу визначено, що у зв`язку з такими змінами було змінено істотні умови праці вже конкретним працівникам. У подальшому кожен працівник отримував відповідне повідомлення про наступну зміну істотних умов праці. Такі повідомлення були персоналізованими, направленими на виконання наказу № 132/10 та по суті були документами, направленими на досягнення домовленості з конкретним працівником про зміну трудового договору.

Роботодавець вважається таким, що виконав вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України стосовно дотримання двомісячного строку, якщо зміна умов праці стосовно конкретного працівника буде запроваджена не раніше двомісячного строку з моменту ознайомлення працівника з повідомленням про зміну істотних умов праці.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2020 року ДП «АМПУ» складено та підписано повідомлення ОСОБА_1 про наступну зміну істотних умов праці. З даним повідомленням позивача ознайомлено 03 серпня 2020 року, оскільки позивач до того часу перебував на лікарняному. При цьому, у вказаному повідомлені було зазначено, що нові умови праці відносно ОСОБА_1 будуть запроваджені не раніше ніж через два місяці з дати його ознайомлення з таким повідомленням. Таким чином істотні умови праці по відношенню до ОСОБА_1 мали бути введені не раніше 03 жовтня 2020 року з огляду на приписи ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Одночасно, ОСОБА_1 було запропоновано у цей двомісячний строк надати письмову згоду або відмову продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив дотримання відповідачем положень ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

За приписами ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

В повідомленні від 28 травня 2020 року про істотні зміни умов праці, ОСОБА_1 повідомлено, що у разі незгоди останнього на продовження роботи в нових умовах, трудовий договір буде припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

В тексті повідомлення від 28 травня 2020 року про наступну зміну істотних умов праці, адресованого ОСОБА_1 , останнім, у спеціальній графі, де слід було зазначити згоден чи не згоден працівник продовжувати роботу в нових умовах праці, ОСОБА_1 зазначено: «НЕ ЗГОДЕН» та проставлено підпис і дату 05 жовтня 2020 року.

Крім того, до листа професійної спілки персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30 жовтня 2020 року № 69 додано заяву позивача про розірвання трудового договору від 30 жовтня 2020 року, в якій зазначено, що він 05 жовтня 2020 року відмовився від продовження роботи в нових умовах у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Таким чином, позивач не надав згоду на продовження роботи в нових умовах праці протягом двох місяців з моменту ознайомлення його з повідомленням 03 серпня 2020 року, а тому ДП «АМПУ» було правомірно звільнено ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України через його незгоду на продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок, що умова професійної спілки персоналу ДП «Адміністрація морських портів України» на згоду звільнення позивача у разі виплати останньому вихідної допомоги у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, а отже відповідач мав право звільнити позивача без згоди виборного органу профспілки.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким твердженням апелянта.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 зробив правовий висновок про те, що згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що профспілка має не оцінювати дії ДП «АМПУ» стосовно запровадження змін в організації виробництва і праці, а надавати стосовно працівника правове обґрунтування незаконності його звільнення.

Судом встановлено, що лист профспілки від 30 жовтня 2020 року № 69 не містить обґрунтованої відмови у звільненні ОСОБА_1 . Натомість, профспілка листом від 30 жовтня 2020 року № 69 висунула вимогу, що надасть згоду на звільнення за умови виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку. Жодного рішення по суті подання не висловлено.

Таким чином, з огляду на вищевказане, у зв`язку з відсутністю конкретного рішення профспілки у встановлені ст. 43 КЗпП України строки, питання звільнення ОСОБА_1 було погоджено ДП «АМПУ» з професійною спілкою персоналу ДП «Адміністрація морських портів України» в силу припису ч. 5 ст. 43 КЗпП України, та як наслідок звільнення відбулось з дотриманням ст. 43, ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

При цьому, з матеріалів цивільної справи також вбачається, що наказом Установчих зборів Професійної спілка персоналу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 15 квітня 2020 року, ОСОБА_1 призначено на посаду голови цієї профспілки.

Відповідно до постанови № 1 від 15 квітня 2020 року «Про призначення на посаду Голови Профспілки», ОСОБА_1 призначено на посаду Голови Професійної спілки Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», підстава: Протокол № 1 від 15 квітня 2020 року Установчих Зборів Професійної спілки персоналу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що посада голови Професійної спілка персоналу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» є виборною. Доказів на спростування вказаної обставини, матеріали справи не містять.

Разом з тим, на виконання вимог Верховного Суду, викладених у постанові від 05 жовтня 2022 року Київським апеляційним судом, 10 лютого 2023 року на адресу Зборів членів Професійної спілка персоналу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» направлено лист з проханням вищий орган Професійної спілки Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», яким є Збори членів Професійної спілки Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в межах повноважень, розглянути подання ДП «Адміністрація морських портів України» щодо надання згоди на розірвання трудового договору з начальником сектору рекрутнингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту кадрової політики апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», Головою Профспілки, ОСОБА_1 за п. 6 ст. 61 КЗпП України.

У відповідь на вказаний лист, 13 лютого 2023 року від Професійної спілки персоналу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшла відмова професійної спілки на розірвання трудового договору з начальником сектору рекрутнингу та розвитку персоналу управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту кадрової політики апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» Головою профспілки ОСОБА_1 та звільнення його з посади.

Однак, колегія суддів приходить до висновку про те, що порушення відповідачем процедури звільнення позивача, з урахуванням того, що цей недолік усунуто апеляційним судом при вирішенні даного спору, не може слугувати підставою для скасування наказу та поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин за яких, розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Апеляційним судом встановлено, що відмовляючи в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем та його звільнення не зазначено правового обґрунтування незаконності його звільнення, зосереджено увагу лише на тому, що останнього звільнено з порушенням прав та гарантій працівників, обраних до профспілкових органів та їх незгодою з прийнятим наказом про зміну умов праці.

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з доводами апелянта стосовно того, що зміна умов праці відбулась на підставі того, що йому було визначено інше робоче місце, зокрема, місце роботи за адресою: АДРЕСА_2 , в той час, як при прийняті на роботу йому було визначено робоче місце за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Переміщення ОСОБА_1 на робоче місце, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , відбулось у зв`язку з тим, що ДП «АМПУ» через розірвання договору оренди вимушено було висилитись з будівлі за адресою АДРЕСА_3 . Оскільки зміни в істотних умовах праці (зміна місця роботи на офіс у м. Одеса) відносно ОСОБА_1 мали бути застосовані не раніше 03 жовтня 2020 року, позивача тимчасово було переміщено на інше робоче місце в межах однієї місцевості - м. Київ.

При цьому, наказ від 24 вересня 2020 року № 621-к та наказ від 26 травня 2020 року № 132/10 мали різну правову природу, та стосувались різних та незалежних одна від одної обставин. Вказаний наказ № 621-к від 24 вересня 2020 року навпаки, не стосувався змін істотних умов праці, оскільки робоче місце ОСОБА_1 залишалось у тій же місцевості - м. Київ, тобто, не змінювалось місце роботи, а відбулось лише переміщення в межах одного населеного пункту на інше робоче місце.

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з доводами апелянта стосовно неналежного вирішення питання щодо виплати позивачу премій.

Дане питання було досліджено судом першої інстанції, який прийшов до обґрунтованого висновку, що виплата квартальних та місячних премій є саме додатковою пільгою працівників ДП «АМПУ», що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників. В локальних актах відповідача єдиною підставою для виплати квартальних та місячних премій працівникам ДП «АМПУ» встановлено фінансову можливість ДП «АМПУ». Таким чином виплата премій є правом, а не обов`язком роботодавця, і виключно йому належать дискреційні повноваження щодо їх надання та визначення розміру. Зазначена позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 462/303/17 та постановою Верховного Суду від 05 травня 2020 року, справа № 316/2292/18.

Судом першої інстанції були оцінені доводи позивача про невиплату квартальних премій позивачу за 1-4 квартали 2019, 1-3 квартали 2020 у сумі 249 000 грн. як недоведені належними та допустимими доказами, а тому суд дійшов правильного висновку про їх необґрунтованість, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду з вирішенням судом першої інстанції питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

З цього приводу, суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не було доведено того факту, що зазначені ним негативні дії в його житті були пов`язані саме з діями відповідача. Крім того, відшкодування моральної шкоди можливе за умов встановлення протиправності дій особи, яка спричинила таку шкоду. В той же час, в ході розгляду справи як не було встановлено зв`язку між заявленими позивачем обставинами та спричиненням йому моральної шкоди, так і не було встановлено протиправності поведінки відповідача, що обумовлює відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар