Справа № 135/851/21
Провадження № 2/135/3/23
РІШЕННЯ

іменем України

15.05.2023 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

представника позивача Бурка В.Р. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижині Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, а також надання дозволу на реалізацію майна,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача, третіх осіб та заперечень відповідача.

1. Виклад позиції позивача.

ОСОБА_9 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив, з урахуванням уточнених вимог, визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 20.08.2018 № 319 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_10 », а також надати Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) дозвіл на реалізацію житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0500 га, кадастровий номер :07:00260379 за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що 01 червня 2012 року Ладижинським міським судом у справі № 211/447/12 було задоволено позов ОСОБА_11 та стягнуто на його користь з ОСОБА_4 155 394,93 євро. Дане рішення набуло законної сили. В зв`язку з тим, що ОСОБА_4 добровільно відмовився виконувати рішення суду, ОСОБА_12 змушений був звернутися до державної виконавчої служби для його примусового виконання. В процесі виконавчого провадження, з метою подальшого продажу на конкурентних засадах для погашення заборгованості, державним виконавцем 22 лютого 2013 року було описаний та арештований належний ОСОБА_4 на праві приватної власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та передано на відповідальне зберігання довіреній особі П. Дерксена ОСОБА_13 . При чому в даному будинку станом на 22.03.2013 не були зареєстровані та не проживали неповнолітні діти, що підтверджується відповіддю виконкому Ладижинської міської ради від 06.03.2013. Натомість боржник ОСОБА_4 зареєстрував в 2016 році у вищевказаному будинку неповнолітню дитину ОСОБА_7 (2009 року народження) разом з її ймовірною матір`ю ОСОБА_6 , що було спрямовано унеможливлення реалізації арештованого будинку та створення перешкод виконанню рішення суду. Після цього орган виконавчої служби звернувся до відповідача за дозволом на реалізацію нерухомого майна боржника гр. ОСОБА_4 , а саме житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0500 га, кадастровий помер :07:00260379 за адресою: АДРЕСА_2 . 20 серпня 2018 р. Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Вінницької області було прийняте рішення № 319 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_7 ». Вважає, що оскаржуване рішення порушує право позивача та перешкоджає йому в реалізації свого інтересу, який полягає в отриманні сатисфакції, присудженої за рішенням суду. Так, приймаючи рішення про відмову в наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна відповідачем не були в повній мірі враховані ті обставини, що ОСОБА_4 зареєстрував в дитину виключно з метою унеможливлення реалізації арештованого будинку та вчинення перешкод виконанню рішення суду. Також відповідачем не було враховано, що реєстрація місця проживання особи жодним чином не призводить до виникнення права користування вказаним нерухомим майном.

2. Виклад позиції відповідача.

Представник відповідача - ОСОБА_2 подав до суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не тільки не підкріплені будь-якими доказами, а й не вказують на протиправність рішень або дій відповідного органу. Вказує, що орган місцевого самоврядування, при винесенні оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством України та міжнародними договорами. Так, лист органу примусового виконання рішень про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна ОСОБА_4 , а саме житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєстроване місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з доданими до нього документами, було розглянуто 07.08.2018 на засіданні комісії із захисту прав дітей, яка ухвалила клопотати перед виконавчим комітетом про відмову наданні дозволу на реалізацію відповідного майна. 20.08.2018 відповідне звернення про надання дозволу на реалізацію майна боржника було розглянуто виконавчим комітетом Ладижинської міської ради та за результатами було прийнято рішення № 319 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_7 ». При винесенні даного рішення виконавчий комітет насамперед керувався нормами законодавства, які регулюють захист прав дитини та гарантують збереження права дитини на житло. Вказав, що органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками aбo особами, які ix замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень. Посадові органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Зазначив, що у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, та стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, на його думку, відповідна аргументація позивача заперечує порушення відповідним рішенням права позивача та суперечить обраному способу захисту.

3. Письмові пояснення третіх осіб.

3.1. Представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управлінця Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Бойко С.В. подав до суду письмові пояснення, в яких вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження № 34351262 з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 коштів розмірі 155394,93 євро. В ході виконавчого провадження встановлено, що за боржником зареєстровано земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та нерухоме майно - житловий будинок, розташований за тією ж адресою. Разом з цим, до матеріалів виконавчого провадження боржником 21.03.2018 долучені довідки про реєстрацію в будинку по АДРЕСА_2 неповнолітньої ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В зв`язку з цим, у відповідності до вимог законодавства, органом примусового виконання рішень 12.07.2018 було направлено на адресу Ладижинської міської ради звернення про надання дозволу на примусову реалізацію вказаного нерухомого майна. Згідно рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області № 319 від 20.08.2018, Відділу відмовлено у наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_4 , в якому зареєстрована i право користування яким має малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 06.09.2021 рішення суду не виконане, а дії боржника, щодо реєстрації малолітньої особи, після проведення опису та арешту його нерухомого майна, слід розцінювати як такі, що вчинені ним з метою унеможливлення виконання рішення суду. Вказані обставини не були враховані відповідачем при розгляді відповідного звернення державного виконавця, у зв`язку з чим вважає, що відповідачем неправомірно було відмовлено у наданні дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна боржника. Крім того, боржником 27.05.2021 за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання іншої малолітньої дитини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3.2. Третя особа - ОСОБА_4 подав до суду письмові пояснення, в яких вважає позовні вимоги безпідставними, а дії відповідача такими, що відповідають вимогам закону. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивач, який є стягувачем у виконавчому провадженні, не мав права звертатись з даним позовом про визнання протиправним рішення Ладижинської міської ради № 319 від 20.08.18 «Про відмову у надання дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_7 », оскільки він не був суб`єктом подання про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна право на користування яким мають неповнолітні діти. Зазначене підтверджується i тим, що однією з позовних вимог позивача є вимога, що стосується прав ДВС щодо надання дозволу на реалізацію майна, в той час, як ДВС таких вимог не заявляло. Окрім того, позивач не може заявляти позовні вимоги в інтересах інших осіб, а саме щодо надання ДВС дозволу на реалізацію арештованого майна, право користування яким мають неповнолітні діти. Зазначив, що в даному випадку сторона виконавчого провадження має право звернутись до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено ii права та свободи. Вказує, що факт проживання неповнолітньої дитини та користування нею житловим приміщенням в житловому будинку, що є предметом оскаржуваного рішення, а також законність не надання дозволу органом опіки i піклування на реалізацію житлового будинку на електронних торгах, підтверджується належними та допустимими доказами. Також зазначив, що житловий будинок відносно якого відповідачем відмовлено у наданні дозволу на реалізацію належить на праві спільної сумісної власності третьої особи ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , а тому звернення ДВС з листом до відповідача про надання дозволу на реалізацію житлового будинку є незаконним та недопустимим, оскільки станом на день подачі даного пояснення існує спір про визнання права власності на даний житловий будинок.

ІІ. Пояснення сторін.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Бурка В.Р. позов, з урахуванням уточнених вимог, підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Окремо зазначив, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення обмежився лише встановленням факту реєстрації в житловому будинку малолітньої дитини, натомість не перевірив сам факт користування дітьми нерухомим майном. Наголосив, що метою цього позову є захист прав стягувача від дій боржника, які спрямовані на вчинення перешкод по виконанню рішення суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення позовних вимог повністю, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Окремо зазначив, що чинним законодавством передбачено, що орган у справах дітей при наданні дозволу на реалізацію майна, в якому зареєстровані діти, обмежується лише перевіркою документів, натомість обов`язку вчинення інших дій, в тому числі перевірки факту користування дітьми нерухомим майно, відповідний порядок не передбачає. Позивачем взагалі не надано жодного доказу, що виконавчий орган діяв не у межах та не у спосіб передбачений законом. Поряд з чим зазначає, що позивачем був обраний не вірний спосіб захисту, адже він звернувся до суду з метою реалізації прав державного виконавця.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управлінця Міністерства юстиції (м. Хмельницький) подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який є правонаступником вказаного вище органу державної виконавчої служби та був залучений судом в цій якості для участі у розгляді справи, в судове засідання не з`явився, про час і місце повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань та пояснень суду не надав, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутність.

Інші треті особи, які були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

19.09.2012 відкрито виконавче провадження № 34351262 про примусове виконання виконавчого листа № 211/447/12 від 01.06.2012 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 155394,93 євро (а.с. 57, т. 1).

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.10.2012 ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 58, т. 1).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 256742, ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0500 га, кадастровий номер :07:00260379 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59-60, т. 1).

22.02.2013 державним виконавцем в ході вказаного вище виконавчого провадження проведено опис та накладено арешт на майно ОСОБА_4 : житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0500 га, кадастровий номер :07:00260379, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 61-64, т. 1).

21.03.2018 ОСОБА_4 надано державному виконавцю довідку про реєстрацію з 25.11.2016 місця проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 65-66, т. 1).

17.07.2018 державний виконавець звернувся до Ладижинської міської ради з листом про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому просив розглянути дане звернення, перевірити факт реєстрації неповнолітньої ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , а також розглянути питання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна ОСОБА_4 , а саме: житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.0500 га, кадастровий номер :07:00260379, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 54, т. 1). До вказаного листа державним виконавцем додано вказані вище документи.

Вказане звернення державного виконавця про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна ОСОБА_4 , було розглянуто 07.08.2018 на засіданні комісії із захисту прав дітей, яка ухвалила клопотати перед виконавчим комітетом про відмову наданні дозволу на реалізацію відповідного майна (а.с. 72-73, т. 1).

20.08.2018 року відповідне звернення про надання дозволу на реалізацію майна боржника було розглянуто виконавчим комітетом Ладижинської міської ради та за результатами було прийнято рішення № 319 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_7 » (а.с. 76, т. 1).

21.08.2018 за вих. № 2-16-2706 надіслано державному виконавцю вказане вище рішення виконавчого комітету (а.с. 74, т. 1).

31.05.2021 ОСОБА_4 надано державному виконавцеві довідку про реєстрацію з 27.05.2021 місця проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 114-115, т. 1).

Згідно з довідкою від 07.07.2022 станом на 20.08.2018 в будинку АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Станом на 07.07.2022 за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 50, т. 2).

IV. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Державний виконавець в ході виконавчого провадження № 34351262 встановив, що у боржника наявне таке майно: земельна ділянка площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та житловий будинок, розташований за тією ж адресою, в якому відповідно до довідки № 706 від 01.03.2018 ВРТГ Ладижинської міської ради зареєстрована неповнолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи державний виконавець звернувся до Ладижинської міської ради з листом № 8225/2.1.-28/8 від 12.07.2018 про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому просив розглянути дане звернення, перевірити факт реєстрації неповнолітньої дитини за адресою арештованого майна, а також розглянути питання дозволу на примусову реалізацію вказаного нерухомого майна.

На вказаний лист виконавчим комітетом Ладижинської міської ради надана відповідь від 20.07.2018 №2-20-2369, у якій вказано, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 43 том 1). У зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 20.08.2018 № 319 відмовлено у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_7 » (а.с. 5, 76, т. 1).

У матеріалах справи відсутня постанова про повернення виконавчого документа стягувачу з передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Вказане свідчить про те, що державний виконавець продовжує виконання рішення суду за рахунок іншого майна боржника.

Слід зазначити, що в п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженої постановою КМ України від 24.09.2008 №866 зазначено, що рішення виконавчого органу міської ради про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

Тому державний виконавець, на якого покладено обов`язок щодо виконання рішення суду, у разі незгоди з рішенням органу опіки та піклування про відмову у наданні дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна може оскаржити таке рішення до суду.

Разом з тим частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України. Дана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2023 року справа №2-537/11, провадження №61-5415св22.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що в даному випадку, після відмови органу опіки та піклування у наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, право на користування яким мають діти, саме виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, може звернутися до суду в порядку встановленому в статті 435 ЦПК України, або оскаржити вказане рішення виконавчого комітету до суду, оскільки здійснення заходів щодо примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження покладено на виконавця.

Ні Законом України «Про виконавче провадження», ні Інструкцією №512/5 не передбачено право стягувача на звернення до суду з позовом про надання дозволу на примусову реалізацію майна в межах виконавчого провадження та оскарження рішення про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому суд зауважує, що в разі невиконання свого обов`язку державним виконавцем на таке звернення, стягувач має право оскаржити таку бездіяльність державного виконавця до суду в порядку ст. 447 ЦПК України. Також, суд звертає увагу на значний проміжок часу, який пройшов з моменту відмови державному виконавцю і до моменту надходження даного позову до суду, що свідчить про явну бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом оскарження рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради про відмову у наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна, право користування яким має неповнолітня дитина ОСОБА_7 та надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна не є належним способом захисту у даних правовідносинах, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що 27.05.2021 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано місце проживання ще одної малолітньої дитини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому дана обставина не була врахована, ні державним виконавцем на момент звернення до органу опіки та піклування з листом про надання дозволу на реалізацію арештованого майна, ні самим органом під час розгляду звернення державного виконавця.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 141, 258, 259 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Ладижинської міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, а також надання дозволу на реалізацію майна - відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Згідно зі статтями 273,354,355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення складено та підписано суддею 25 травня 2023 року.

Суддя