Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3962/23 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А.В.
Категорія 83 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/3962/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Одеської області Ливіцької Оксани Валеріївни, третя особа - Акціонерне товариство "ПроКредит Банк", про зняття накладеної заборони на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила зняти заборону на відчуження майна, що належить їй, а саме: квартири АДРЕСА_1 , накладеної приватним нотаріусом Одеської області Лівіцькою О.В. від 27.05.2002, як такої, що втратила своє призначення.

Позов мотивовано тим, що вона після смерті бабусі ОСОБА_2 успадкувала вищезазначену квартиру. Під час спадкування виявлено, що на дану квартиру приватним нотаріусом Одеської області Ливіцькою О.В. накладено заборону. З метою зняття даної заборони вона звернулася до відповідача, однак листи адресовані відповідачу повертаються без вручення. Тому вона звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою міськрайонного суду від 19.07.2023 до участі у справі в якості третьої особи, залучено Акціонерне товариство «ПроКредит Банк».

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, неправильному та неповному дослідженні доказів, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішення суду першої інстанції обставинам справи.

Вказує, що з обґрунтуванням рішення суду першої інстанції неможливо погодитись, оскільки, посилаючись на пункт 2 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі по тексту - Постанова Пленуму №5), судом першої інстанції не надано оцінки тому, що між позивачем, як власником майна, та іпотекодержателем ніколи не виникало жодних правовідносин, що стосуються майна, на яке накладено обтяження.

Посилаючись на цю Постанова судом не взято до уваги, що її зміст в частині абзацу першого п. 2 стосується правовідносин, що виникають із положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» за яким особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В позовній заяві до предмету доказування не входить питання належності майна, адже право власності на дану квартиру ніким не оспорюється.

Зазначає, що вона не перебувала в жодних договірних відносинах з іпотекодержателем АТ «ПроКредит Банк», як і спадкодавці.

Судом першої інстанції не враховано, що долученими до матеріалів справи доказами спростовано належність зазначеної вище квартири ОСОБА_3 , станом на момент накладення обтяження на зазначене майно - 27.05.2005. Більше того, вказаним доказам судом взагалі не надано жодної оцінки.

Вказує, що єдиним власником майна на момент накладення обтяження був ОСОБА_4 , який не був учасником договірних відносин на підставі яких було накладено обтяження.

Окрім того, судом не було прийнято до уваги, та не надано оцінки позиції представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог АТ «ПроКредит Банк», який проти задоволення позову не заперечував, що також є свідченням безпідставності накладеного обтяження та того, що в іпотекодержателя відсутні будь-які вимоги до позивача.

Ані відповідачем, ані третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог не надано жодних доказів того, що накладене обтяження на сьогоднішній день є актуальним та має значення для будь-яких правовідносин. Доводів позовної заяви спростовано не було.

Постановляючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежно досліджено наявні матеріали та доводи позивача, що призвело до невідповідності висновків обставинам справи, а також не встановлено всіх обставин для прийняття обґрунтованого та законного рішення.

Оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки судом не було надано оцінки тому факту, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки було здійснено за відсутності правових підстав для вказаного, адже колишній власник майна ( ОСОБА_4 ) статусу боржника у договірних відносинах, за якими було накладено обтяження, не набував, проте зазначене обтяження є перешкодами в реалізації нинішнім власником майна ( ОСОБА_1 ) права розпорядження відповідним майном.

Відтак, позивачем було обрано такий спосіб захисту порушених прав, який на його думку найбільш повно відповідає ситуації, що склалася, та може усунути наслідки неправомірних дій, що було допущено по відношенню до майна позивача.

Позивач не зобов`язаний встановлювати факти існування договірних відносин між третіми, а також невідомими йому особами. Єдиною метою звернення до суду із позовною заявою був захист власного права власності, що порушено за невідомих позивачу обставин, проте наслідки такого порушення створюють для позивача перешкоди у реалізації своїх прав щодо зазначеного майна.

Вважає, що суд повинен був належним чином встановити обставини, а також врахувати встановлені обставини справи для прийняття рішення, що дозволило б відновити порушене право позивача без повторного звернення до суду та надмірних затрат, оскільки спір має вирішуватися судом у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Сторожук С.С. підтримала доводи апеляційної скарги із наведених в ній підстав.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч.2 ст.372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10).

Згідно із Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта: квартири АДРЕСА_1 , наявне обтяження: іпотека, яка зареєстрована 27.05.2005 року Приватним нотаріусом Одеської області Ливіцькою О.В. на підставі договору іпотеки, іпотекодержатель: ЗАК Прокредит Банк ( на даний час - АТ ПроКредит Банк) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки позивач має право звернутись із вимогою про зняття накладеної заборони на майно до іпотекодержателя - АТ ПроКредит Банк.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.

Стаття 74 Закону України "Про нотаріат" встановлює, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Безпосередньо процедура зняття заборони відчуження нерухомого майна регламентована пунктом 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), а саме: нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення:

-кредитора про погашення позики;

-про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки);

-про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки;

-про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору;

-органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини;

-про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою;

-про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт;

-про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав;

-про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір;

-про відчуження майна, переданого під виплату ренти;

-за рішенням суду;

-в інших випадках, передбачених законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, що підлягають державній реєстрації (пункт 9 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернень органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії (стаття 50 Закону України «Про нотаріат» .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказала, що «згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» у вказаній редакції, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналогічні за змістом приписи закріплені у пунктах 1 і 2 глави 14 Розділу І Порядку № 296/5. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. Таке оскарження може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу».

При цьому суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції. Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18.

У справі, що переглядається позивач не оскаржує відмову нотаріуса або ж його бездіяльність щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, однак ставить питання про зняття відповідної заборони. При цьому позивач спору про право з кредитором АТ ПроКредит Банк щодо виконання зобов`язань за кредитним договором, на підставі яких накладено дане обтяження, не порушує, а кредитор залучений до участі у справі лише в якості третьої особи, а не відповідача.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса, оскільки за змістом статті 74 Закону України «Про нотаріат» до повноважень нотаріуса віднесено зняття заборони відчуження нерухомого майна виключно за повідомлення кредитора про погашення позики (кредиту), про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, або звернень органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, тобто з підстав, перелік яких є вичерпним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а відтак відсутні підстави для її задоволення і скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 06 грудня 2023 року.