Провадження №2/447/202/23
Справа №447/178/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

06.06.2023 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

Процесуальні дії у справі.

25.01.2023 позивач ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, у якому позивачка просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , який було укладено 26.07.2022 та зареєстровано Золочівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №245. Після розірвання шлюбу залишити проживати дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 26.07.2022 вона з відповідачем уклали шлюб. У якості подружжя сторони проживають вже 20 років, хоча зареєстрували шлюб лише 26.07.2022. За час спільного проживання у позивачки та відповідача народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У свідоцтвах про народження відповідач записаний батьком дітей. З часу народження сина сторони проживають у АДРЕСА_1 . Протягом останнього часу подружнє життя між сторонами не складається, зникло взаєморозуміння. Позивач посилається на те, що у неї з відповідачем різне бачення сімейного життя, спроби примирення не дали бажаного результату. Вказує, що фактично сім`я перестала існувати. Позивачка має на меті виїзд за кордон з метою заробітку для забезпечення майбутнього дітей. Через виникнення можливості працевлаштування в Німеччині, між сторонами виникали конфлікти, що призвело до подання позову про розірвання шлюбу. Позивачка вказує, що вони з відповідачем прийшли спільної згоди про те, що після розірвання шлюбу діти залишаться проживати з батьком. Донька, яка досягла 14-річного віку, виявила бажання проживати з батьком. З урахуванням наведеного, просить визначити місце проживання дітей з відповідачем.

Ухвалою від 26.01.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

26.01.2023 на електронну адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

09.03.2023 до суду надійшла відповідь на запит про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідача.

Ухвалою суду від 10.03.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву, заперечень. Крім того, постановлено залучити до участі в розгляді справи службу у справах дітей Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області та зобов`язано таку подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі ч. 5 ст. 19 СК України.

15.03.2023 відповідач подав до суду відзив, у якому підтвердив доводи позивачки про те, що 26.07.2022 між ним та позивачкою було укладено шлюб. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти переважно проживають із ним, тому просить визначити місце проживання дітей з відповідачем. Вважає, що таке рішення буде відповідати їх найкращим інтересам. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, відповідач не заперечив, вказав, що їх із дружиною шлюб доцільно розірвати з огляду на позицію позивачки. Терміну на примирення просив не надавати. Крім того, просив проводити розгляд справи за його відсутності, про що також вказав у надісланій до суду заяві, яка надійшла 18.05.2023.

04.04.2023 представник позивачки за допомогою системи «Електронний суд» подала до суду клопотання, у якому просила проводити розгляд справи за їх відсутності. Просила не надавати терміну на примирення, позовні вимоги підтримала.

06.04.2023 на електронну пошту суду надійшло клопотання представника третьої особи, відповідно до якого просила проводити розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області. Вказала, що 30.01.2023 за заявою ОСОБА_1 було проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами обстеження встановлено, що діти проживають з батьком без реєстрації, у помешканні зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_5 . З метою захисту прав інтересів дітей, орган опіки та піклування міської ради вважав за доцільне підготувати висновок органу опуки та піклування про доцільність проживання дітей з батьком за місцем його проживання.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд встановив:

Шлюб між сторонами зареєстровано 26.07.2022 Золочівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №245, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Сторони не підтримують шлюбних стосунків. Сім`я фактично розпалась, шлюб носить формальний характер. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Сторони у справі записані батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження серій НОМЕР_2 та НОМЕР_3 відповідно (а.с. 12, 13).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 24.01.2023, спільні діти сторін проживають за адресою: АДРЕСА_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , знаходяться на його утриманні (а.с. 14-15).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування міської ради вважає, що діти можуть проживати з батьком (а.с. 35, 40 (зворот)).

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до матеріалів справи, сторони перебувають у шлюбі, однак, шлюбні стосунки припинили і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим.

Враховуючи наведене, суд приходить висновку, що позов у частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення.

При вирішенні спору у частині визначення місця проживання дітей, суд, передусім, бере до уваги інтереси дітей, враховує положення та принципи Загальної декларації прав людини, Декларації прав дитини, Конвенції ООН про права дитини, Європейської соціальної хартії, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, на підставі яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції, Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 14 вищевказаного Закону передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 встановлено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Для того, щоб позбавлення батьківських прав було «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може таке найкраще задоволити інтереси дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006).

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Відповідна правова позиція застосована і в постанові ВС від 29.09.2021 у справі №459/3411/17, провадження №61-10531св21.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини крізь призму врахування найкращих інтересів дитини необхідно встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вказане наведено у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18).

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Судом встановлено, що відповідач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, такий проживає у квартирі, яка облаштована для проживання дітей, що підтверджено висновком органу опіки та піклування.

У дітей наявний сталий спосіб життя та відсутня нагальна необхідність змінювати місце проживання та звичний життєвий режим.

Судом також ураховується, що матір дітей сама пред`явила до відповідача позов про визначення місця проживання дітей, сторони з клопотаннями про з`ясування думки дітей, призначення судово-психологічних експертиз не зверталися, представник органу опіки та піклування щодо вирішення спору поклалася на розсуд суду.

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 14 років, суд приходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини ОСОБА_3 з батьком.

Виходячи з найкращих інтересів дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд приходить висновку про визначення місця проживання дітей разом із батьком за адресою його фактичного проживання.

Визначення місця проживання дітей з батьком не позбавляє матір дітей батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Матір дітей, яка відіграє одну з найважливіших ролей у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей і стан їх розвитку незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

Крім того, кожен із батьків не позбавлений права підіймати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.04.2022 у справі №359/6726/20 (провадження №61-17922св21).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення частково, судовий збір слід стягнути з відповідача у розмірі 1 610,40 гривень на користь позивачки.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 7, 19, 105, 110, 112, 141, 160, 161 СК України, ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 29 ЦК України, ст. 141, 223, 247, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26.07.2022 Золочівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №245, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа - служба у справах дітей Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, місцезнаходження: вул. Володимира Великого, 6, м. Миколаїв, Стрийський район, Львівська область, 81600, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44462126.

Повний текст рішення складено 06.06.2023.

Суддя Головатий А.П.