Справа № 438/748/21 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/630/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Колич Х.Б.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирської М.М., приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Теплої М.Ю., приватного нотаріуса Бориславського нотаріального округу Паньків Г.О., директора МПП «Бескид» Стефанишин П.І., начальника відділу реєстрації Бориславської міської ради Раєвої Я.Є., державного виконавця Бориславського міського відділу ДВС Добош Г.В. про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визнання договорів купівлі-продажу квартири від 30.04.2020, від 20.03.2017, від 15.12.2010 недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 15.12.2010, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 20.03.2017 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 недійсним; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30.04.2020 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 2001 року він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . У 2006 році був знятий з реєстрації у зв`язку з виїздом до м.Львова на навчання та був зареєстрований в гуртожитку м.Львова. З 09.07.2014 він зареєстрований в даній квартирі та має законне право користуватися нею. 15.12.2017 державним виконавцем Добош Г.В. при здійсненні нею виконавчих дій по виселенню членів його сім`ї на підставі рішення Дрогобицького міськрайоннного суду Львівської області від 03.04.2017 у справі № 438/755/15 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 його було незаконно виселено із вказаної квартири.

Зазначає, що у кримінальному провадженні № 0000099 від 25.10.2016 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_10 , ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.03.2017, встановлено, що ОСОБА_8 15.12.2010 з метою укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_7 представила приватному нотаріусу Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирській М.М. завідомо підроблену довідку про склад сім`ї № 2660 від 15.12.2010, в якій вказано неправдиві відомості про те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано та проживає тільки двоє осіб: вона та син, ОСОБА_9 , що не відповідало дійсності, оскільки фактично станом на 15.12.2010 та на момент постановлення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області ухвали від 30.03.2017 за вказаною адресою, окрім вищевказаних осіб була зареєстрована та проживала неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15.12.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено з порушенням Закону України «Про охорону дитинства» та з використанням завідомо підробленої довідки, відтак вважає зазначений договір недійсним.

20.03.2017 між ОСОБА_7 та його племінником ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . При укладанні договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Теплою М.Ю., ОСОБА_7 використав завідомо підроблену довідку про склад сім`ї, виготовлену та видану йому начальником МПП «Бескид» ОСОБА_11 на підставі наданої ОСОБА_7 будинкової книги, в якій було вказано неправдиві відомості по те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано та проживає четверо осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , однак не відображені дані про те, що позивач ОСОБА_5 зареєстрований в даній квартирі з 09.07.2014 по теперішній час. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено з використанням завідомо підробленої довідки, що доказує недійсність цього договору.

30.04.2020 між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. Вважає, що цей договір є недійсним, а ОСОБА_1 є неналежним власником спірної квартири та чинить йому перешкоди в користування житловим приміщенням, в якому він зареєстрований, але позбавлений доступу.

На підставі наведеного просив задовольнити його позов.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання доступу до житла.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що 15.12.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 . Із довідки про склад сім`ї наданої для приватного нотаріуса Монастирської М.М, для укладення вище зазначеного договору вбачається те, що за даною адресою зареєстрований тільки ОСОБА_9 . Додатково зазначає, про те, що ОСОБА_7 протягом усього часу перебування у його власності вище зазначеної квартири не надавав згоди на реєстрацію чи проживання позивача у даній квартирі. Крім цього, ні позивачем ні судом першої інстанції не наведено жодних доказів того, що, позивач звертався до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою, а відповідач чинив йому відповідні перешкоди.

Вважає, що судом першої інстанції також не досліджено, на якій підставі та якого дозволу власника у позивача виникло право на реєстрацію у квартирі.

Просить рішення суду в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунення перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання доступу до житла скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Також дане рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу суду, що суд першої інстанції застосував закон про позовну давність, який не підлягає застосуванню, оскільки процесуальні строки, передбачені ст. 261 ЦК України у даному випадку рахуються з 15.12.2017, тобто коли апелянту стало відомо про порушення його права. А тому, строк дії карантину згідно Закону України від 30.03.2020 №540, який не входить в строк позовної давності, та діє до цього часу, виключає пропущення ним строку позовної давності на звернення до суду від 19.05.2021 з позовною заявою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 30.04.2020, від 20.03.2017, від 15.12.2010, який складає 2 роки 2 місяці і 26 днів, що не перевищує три роки позовної давності.

Таким чином, рішення суду про застосування позовної давності без урахування Закону України, яким гарантовано продовження строків, передбачених ст.261 ЦК України, на строк дії карантину є порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Просить рішення суду в частині відмови визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.04.2020, від 20.03. 2017, від 15.12.2010 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати договори купівлі-продажу квартири недійсними.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечив проти задоволення скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_3 , заперечили проти задоволення скарги ОСОБА_1 , посилаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсними Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 15.12.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , та договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного 20.03.2017 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із цим позовом. Що стосується вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.04.2020, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , суд вважав такий наслідком укладення попередніх двох договорів купівлі-продажу, у визнанні недійсними яких судом відмовлено.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Всупереч вказаному, суд першої інстанції, застосувавши позовну давність, у рішенні суду не навів жодних висновків щодо наявності чи відсутності порушеного права позивача внаслідок укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу.

За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

У цій справі позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу подала особа, яка не була стороною цих договорів.

У позовній заяві позивач як на підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 15.12.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , посилався на те, що такий було укладено з використанням завідомо підробленої довідки, у якій не було зазначено про реєстрацію у квартирі на час укладення договору його неповнолітньої сестри, чим порушено її права та Закон України «Про охорону дитинства».

Разом з тим, колегією суддів не встановлено наявності підстав для представництва позивачем ОСОБА_3 інтересів його сестри ОСОБА_4 , яка на час подання позову була повнолітньою. Також не встановлено порушення оспорюваним договором прав позивача ОСОБА_3 , який на час укладення цього договору не був був співвласником спірної квартири та не був у ній зареєстрований.

Враховуючи, що право чи інтерес позивача укладеним 15.12.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 договором купівлі-продажу, не порушені, колегія суддів відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

В свою чергу позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 20.03.2017 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та договору купівлі-продажу вказаної квартири від 30.04.2020 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.10.2010, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 ,у визнанні недійсним якого судом відмовлено.

За таких обставин, рішення суду слід змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення в цій частині в редакції цієї постанови.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання доступу до житла, колегія суддів виходить з такого.

Наявними матеріалами справи, а саме: довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 24.07.2018 №1176/17-59 (а.с.12 т.1), довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 26.10.2020 №2606/17-59 (а.с.13 т.1), відповіддю на запит від 30.10.2020 №2679/17-45 (а.с.105 т.1), адресної картки особи (а.с.206 т.1), копії будинкової книги (а.с.231-235 т.1) встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 09.07.2014 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Незважаючи на факт реєстрації ОСОБА_3 у вказаній вище квартирі, доступу до такої він не має.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. (абз.4 ст.9 ЖК України).

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що право позивача на житло є порушеним, а тому позов в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання доступу до житла слід задоволити.

Рішення суду в цій частині законне та обґрунтоване, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення в цій частині в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 02.06.2023

Головуючий

Судді