КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 207/1186/20-ц Головуючий у суді першої інстанції: Бусик О.Л.
Номер провадження: 22-ц/824/1002/2023 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21 квітня 2002 року він уклав з відповідачем договір позики, що був оформлений у вигляді векселя, на виконання якого він передав відповідачу кошти в сумі 60 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язувався повернути в строк до 31 грудня 2002 року, з умовою, що за погодженням сторін цей термін може бути продовжений до 31 грудня 2003 року.

Згодом, у нього з відповідачем склалися непорозуміння з приводу ведення бізнесу та фактично відповідач почав ухилятись від спілкування з ним та не відповідав на його телефонні дзвінки.

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з нього боргу, він також пред`явив відповідачу вимогу про повернення вказаного боргу в сумі 60 000 доларів США за борговим векселем від 21 квітня 2002 року.

В подальшому, 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 повернув йому частину боргу в сумі 2 500 доларів США, на підтвердження чого він зробив запис на оригіналі векселя, іншу суму боргу відповідач пообіцяв повернути протягом наступних двох років.

Вказав, що строк повернення боргу минув 24 квітня 2020 року, однак, відповідач борг так і не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 57 500 доларів США та витрати по сплаті судового збору в сумі 10 510 грн.

Ухвалою Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2021 року справу направлено за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Позивач ОСОБА_1 , 05 травня 2022 року подав уточнену позовну заяву, в обґрунтування якої зазначав, що оскільки відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання за укладеним сторонами договором позики, який оформлений векселем, він має право на отримання відсотків за цим договором в сумі 3 495 374,88 грн.

На підставі наведеного, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 57 500 доларів США, що еквівалентно 1 637 600 грн. та 3 495 374,88 грн. процентів а всього 5 132 974,88 грн., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції визнав доведеною ту обставину, що він отримав всю суму боргу за договором позики від 21 квітня 2002 року від ОСОБА_2 , що не відповідає дійсності та жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував вказану обставину, матеріали справи не містять.

Також, зазначив, що посилання Печерського районного суду міста Києва на те, що в позивача відсутній оригінал договору позики від 21 квітня 2002 року, оформлений у вигляді векселя не відповідає дійсності, адже в уточненій позовній заяві та первинному позові зазначено, що оригінал договору позики знаходиться в позивача, та він може надати його для огляду в судовому засіданні.

Натомість, суд першої інстанції позбавив його такого права, фактично розглянувши справу в один день, в тому числі закривши підготовче судове засідання, одразу призначивши справу до розгляду по суті і в той же день та час виніс судове рішення. Тобто, фактично позивач не мав можливості, проживаючи у м. Кам`янському Дніпропетровської області передати оригінал договору позики (векселя) представнику.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Хасін І.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 21 квітня 2002 року сторони уклали договір позики, який оформили векселем, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 60 000 доларів США.

В подальшому, 01 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 500 000 євро зі сплатою 11 % річних строком до 31 грудня 2010 року.

В подальшому, 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 повернув позивачу частину боргу в сумі 2 500 доларів США, на підтвердження чого, ОСОБА_1 зроблено запис на оригіналі векселя.

Положеннями ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За редакцією ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга цієї статті).

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При розгляді справи, апеляційним судом встановлено, що наявність правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи, а саме: укладеним 21 квітня 2002 року між позивачем та відповідачем договором позики, який оформлений у вигляді векселя, на виконання якого позивачем передано відповідачу кошти в сумі 60 000 доларів США.

Із вказаного договору позики вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язувався повернути всю суму боргу в строк до 31 грудня 2002 року, з умовою, що за погодженням сторін цей термін може бути продовжений до 31 грудня 2003 року.

Належних та допустимих доказів, на підтвердження виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики матеріали справи не містять.

При цьому, в суді першої інстанції, представником відповідача заявлено вимогу про застосування строків позовної давності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що з позовом про стягнення боргу за договором позики ОСОБА_1 звернувся до суду у квітні 2020 року.

За змістом ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ч. 1 ст. 251 ЦК України вказано, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Положеннями ст. 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, відмовити в задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Стаття 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦУ України).

У матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами договору про збільшення позовної давності або переривання строку позовної давності.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором, позовна давність за вимогами про повернення боргу, погашення якого відповідно до умов договору визначено конкретним терміном, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення боргу.

У відповідності до наданого позивачем договору позики, строк повного погашення боргу встановлений у договорі до 31 грудня 2002 року, з умовою, що за погодженням сторін цей термін може бути продовжений до 31 грудня 2003 року.

Зважаючи на вищевикладене, слід дійти висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив, оскільки позивач звернувся з вказаним позовом до суду у квітні 2020 року.

Враховуючи, що відповідачем заявлено вимогу про застосування строків позовної давності до даних правовідносин та те, що з часу передбаченого договором виконання зобов`язання до звернення позивача в суд із даним позовом пройшло більше трьох років, тому у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Разом з тим, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обґрунтування вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар