Єдиний унікальний номер судової справи 469/115/22
Номер провадження 22-ц/812/1173/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 грудня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення, яке ухвалено Березанським районним судом Миколаївської області 22 серпня 2023 року під головуванням судді Тавлуя В.В., в приміщені цього ж суду о 15 год. 29 хв. у цивільній справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання та виселення,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Коблево» (далі АТ «Коблево») про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 починаючи з 09 вересня 1984 року зареєстрований та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою позивач проживав разом з колишньою дружиною ОСОБА_6 , шлюб з якою розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 12 березня 1997 року.

Після розірвання шлюбу відповідач змінила прізвище спочатку на Мніх, а потім на ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 тривалий час за вищевказаною адресою не проживає, та достовірно її місце проживання позивачу невідомо.

Влітку 2021 року ОСОБА_5 стало відомо, що 14 березня 1994 року житловий будинок АДРЕСА_1 був приватизований одноособово відповідачем.

Так, у Коблівській сільській раді позивачу були надані копія свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 1994 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 82 кв.м. на ім`я ОСОБА_7 , яке видане органом приватизації - Радгосп «Росія» (смт. Березанка) на підставі розпорядження №2 від 14 березня 1994 року та копія Державного акта на право приватної власності на землю, Серії ІІ-МК №031227 від 01 червня 1998 року, на земельну ділянку площею 0.0860 га, призначену для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на ім`я ОСОБА_7 , який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради від 15 січня 1998 року №8, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №438.

Позивач вважає розпорядження органу приватизації Радгоспу «Росія», правонаступником якого є АТ «Коблево», в частині передачі у приватну власність одноособово ОСОБА_8 вищевказаного житлового будинку, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки результати приватизації житлового будинку не відповідають дійсному складу жильців, які постійно проживали в цьому будинку та відповідно мали право на приватизацію будинку.

ОСОБА_5 зазначає, що він, будучи зареєстрованим та постійно проживаючим за вищевказаною адресою, особисто звертався із заявою на приватизацію житлового будинку та збирав відповідні документи на оформлення приватизації, так як був членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 та мав право на участь у приватизації житлового будинку, а тому його права на приватизацію житла грубо порушено одноособовою приватизацією відповідачем спірного будинку.

Про факт порушення своїх прав на отримання у власність в порядку приватизації частки житла позивач дізнався лише влітку 2021 року.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_5 просив:

визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації Радгоспу «Росія» від 14 березня 1994 року №2 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 житлового будинку АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 14 березня 1994 року, яке видане органом приватизації - Радгосп «Росія» (смт. Березанка), на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 82 кв.м., в частині посвідчення права приватної власності на житловий будинок за ОСОБА_7 ;

визнати житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 75.3 кв.м, житловою площею 34.2 кв.м, із господарськими будівлями літньою кухнею літ.«Б», господарським блоком літ.«В», спільною частковою власністю (в рівних частках) ОСОБА_5 та ОСОБА_3

24 травня 2022 року відповідач ОСОБА_3 поштою надіслала на адресу районного суду письмову заяву, в якій звертала увагу на необхідність застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки з моменту прийняття органом приватизації розпорядження, яке оскаржується позивачем (позовна заява подана у лютому 2022 року), минуло майже 28 років та ОСОБА_5 в позовній заяві не навів жодної поважної причини, на підставі якої слід було б поновити йому строк на звернення до суду (том 1 а.с.53-54).

У червні 2022 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом зняття з реєстрації місця проживання та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 26 серпня 1988 року, а тому відомості про те, що останній зареєстрований у спірному будинку починаючи з 1984 року, не відповідають дійсності.

Шлюб між сторонами вважається розірваним з 05 листопада 1992 року, а свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_9 отримано 14 березня 1994 року, як молодшим спеціалістом, що працював у Радгоспі «Росія», з виплатою за нього коштів, а тому ОСОБА_5 жодного відношення до вказаного житлового будинку не має.

Втім, позивач ОСОБА_5 , не маючи жодної правової підстави та користуючись тим, що ОСОБА_9 проживає на певній відстані від місця розташування спірного будинку, незаконно проник у нього, посилився та проживає.

При цьому, з часу розлучення із ОСОБА_5 останній створював ОСОБА_3 нестерпні умови для проживання, застосовував фізичну силу, погрожував на очах у малолітніх дітей. Коли ОСОБА_5 дізнався, що відповідач хоче виселити його зі свого будинку, наніс їй тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2000 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.106 КК України (нанесення ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень), призначено покарання у виді позбавлення волі строком до 7 місяців та звільнено від відбування покарання на підставі п.«б» ст.1 Закону України «Про амністію» від 11 травня 2000 року.

Після постійних залякувань та погроз відповідач ОСОБА_3 була змушена у 2001 році залишити вказаний будинок разом із неповнолітніми дітьми та переїхати в інше місце проживання, оскільки ОСОБА_5 застосовував до неї фізичну силу та неодноразово вчиняв домашнє насильство.

Більш того, коли ОСОБА_3 влітку разом з дітьми приїжджає до спірного будинку, то ОСОБА_5 чинить їй перешкоди у доступі до її власності та погрожує.

На даний час ОСОБА_3 не має доступу до своєї власності, так як ОСОБА_5 не пускає її у належне їй житло.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_5 за адресою будинок АДРЕСА_1 та виселити його зі вказаного житлового будинку.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_5 (том 1 а.с.128).

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом зняття з реєстрації місця проживання і примусове виселення, задоволено частково.

Виселено ОСОБА_5 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, оскільки районним судом проігноровано те, що приватизація спірного будинку проведена незаконно, за відсутності згоди позивача, який постійно мешкав та натепер проживає у цьому будинку.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом зняття з реєстрації місця проживання сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У ст.41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.

Як встановлено ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При цьому, з системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 26 серпня 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 1992 року.

Позивач проживає та до 22 травня 2023 року (органом реєстрації - Відділом Центру надання адміністративних послуг Коблівської сільської ради 22 травня 2023 року було прийнято рішення про зняття позивача з реєстрації місця проживання) був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 , в який останній був вселений, як особа, що була членом сім`ї особи, яка працювала в Радгоспі «Росія». Зазначений будинок перебував на балансі Радгоспу «Росія» (том 1 а.с.205,206).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 1994 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації Радгоспу «Росія» від 14 березня 1994 року №2, правонаступником якого є AT «Коблево», ОСОБА_10 (зміна прізвища з ОСОБА_11 було передано у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 82.0 кв.м. (том 1 а.с.21,69).

На вищевказаний житловий будинок Березанською філією бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_8 було виготовлений технічний паспорт (том 1 а.с.74-76).

Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 031227 від 01 червня 1998 року ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради від 15 січня 1998 року №8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.0860 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (том 1 а.с.70).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він не знав про факт отримання ОСОБА_3 спірної квартири в порядку приватизації. Фактично вказував на те, що ОСОБА_3 свідомо було здійснено приватизацію спірного будинку лише на себе, що позбавило позивача права на частку в приватизації спірного будинку.

Відповідно до відповіді Архівного відділу Миколаївської районної військової адміністрації встановлено, що в архівній установі на зберіганні відсутнє розпорядження Радгоспу «Росія» від 14 березня 1994 року за №2 щодо приватизації житла, а також заяви на приватизацію житлового будинку, довідки про склад сім`ї на момент приватизації житлового будинку.

Не передавались такі документи на зберігання і Коблівській сільській раді, про що зазначено в листі вказаної установи від 01 грудня 2023 року.

При цьому, матеріали справи не містять даних проте, що спірний будинок передався у власність ОСОБА_3 іншим способом, ніж шляхом приватизації. Не встановлено таких обставин і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Отже, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору та враховуючи, що право фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації, колегія суддів дійшла висновку про те, що при винесенні розпорядження органом приватизації Радгоспу «Росія» від 14 березня 1994 року за №2 в частині передачі у власність ОСОБА_8 спірного житлового будинку дійсно було порушено право ОСОБА_5 на приватизацію, оскільки на час приватизації будинку останній постійно там проживав та мав право на проживання, але згоди на приватизацію чи заяви на вчинення вищевказаних дій до органу приватизації не надавав.

Разом з тим, при вирішенні спору за первісним позовом ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що слід враховувати та застосувати положення про позовну давність, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з приписами ст.71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Аналогічні положення закріпленні також у ст.256 ЦК України, за якою позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до положень ст.76 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні положення закріплені у ст.261 ЦК України, яка визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.ст.71,75 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Окрім того, аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст.12,81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, підтверджені постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16, провадження №12-128гс19.

Судом встановлено, що фактично право на звернення з цим позовом у позивача виникло у 1994 році, трирічний строк позовної давності, встановлений ст.71 ЦК Української РСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року.

З вказаним позовом про визнання приватизації житлового будинку незаконної ОСОБА_5 звернувся лише у лютому 2022 року, тобто майже через 28 років з моменту порушення його прав.

Доказів, які б вказували на поважність причини пропуску позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж 28 років, позивач суду не надав.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що такий тривалий час позивач не міг з поважних причин звернутися до суду за захистом своїх прав суду теж надано не було.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

На думку колегії суддів, доводи позивача про те, що до літа 2021 року він не знав про порушення своїх майнових прав є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено належними доказами, що він не знав та не міг дізнатися про здійснення ОСОБА_3 у 1994 році приватизації спірного будинку, в якому він постійно проживав. До того ж, позивач в позовній заяві зазначав, що він особисто звертався із заявою на приватизацію спірного житлового будинку та збирав відповідні документи, тобто фактично мав можливість дізнатись інформацію щодо даного будинку, а також про приватизацію спірного будинку. Окрім того, з пояснень учасників справи в апеляційній інстанції встановлено, що фактично після розірвання шлюбу між ними почали виникати спори з приводу вказаного будинку.

За такого, оскільки, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він з поважних причин пропустив строк для звернення до суду, то в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 слід було відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.

Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_5 неправильно визначився з фактичними обставинами, що мають значення для вирішення справи та з доказами на їх підтвердження, не дав відповідну оцінку встановленим обставинам справи та наданим доказам, та, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову за необґрунтованістю.

За вказаних обставин, оскільки при вирішенні справи в частині первісного позову ОСОБА_5 було допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення суду в цій частині слід скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_5 за спливом позовної давності.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_5 , то слід заначити наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо примусового виселення ОСОБА_5 із вказаного вище житлового будинку, районний суд, пославшись на норми ст.391 ЦК України, ст.116 ЖК України виходив з правомірності вимог, враховуючи, що ОСОБА_3 , як власник нерухомого майна, має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні цих прав, у тому числі шляхом виселення без надання іншого житла.

З висновками районного суду в цій частині рішення погодитися не можна, оскільки районний суд дійшов їх без врахування фактичних обставин справи, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють.

Розглядаючи вимоги, заявлені ОСОБА_3 як власником будинку, суд не врахував, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

З матеріалів справи убачається, що вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2000 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.106 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на 7 місяців. Згідно з ст.45 КК України покарання вирішено вважати умовним та не приводити вирок на виконання, з випробувальним терміном 1 рік. На підставі п.«б» ст.1 Закону України «Про амністію» від 11 травня 2000 року звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання.

Також, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 117 грн. 69 коп. у відшкодування матеріальної шкоди, та 600 грн. у відшкодування моральної шкоди (том 1 а.с.79-81).

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_5 23 жовтня 1999 року навмисно наніс ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, посилаючись на положення ст.391 ЦК України, ОСОБА_3 зазначала, що позивач ОСОБА_5 не маючи жодної правової підстави самоправно вселився у належній їй на праві власності будинок та проживає там. До того ж, останній створював ОСОБА_3 нестерпні умови для проживання, застосував фізичну силу, погрожував їй.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У ч.3 ст.116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні справ суди відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п.36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п.47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02 . Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п.50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, п.110, ECHR 2000-I).

Вирішуючи спор про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення, колегія суддів з урахуванням обставин справи надає оцінку правам, гарантованим ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Разом з тим, колегія суддів враховуючи встановлені обставини справи, вважає, що ОСОБА_3 не доведено, що виселення ОСОБА_5 переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Також, заперечуючи проти вимог ОСОБА_3 про виселення, позивач ОСОБА_5 , посилаючись на те, що самоправно спірний будинок не займав, а проживає у ньому постійно на протязі 28 років на законних підставах.

Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи цей спір в частині виселення апеляційний суд враховує ті обставини, що відповідач тривалий час проживає у спірному будинку, тобто має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи не встановлено самоправного вселення позивача у зазначене приміщення.

Стосовно доводів ОСОБА_3 , щодо насилля з боку відповідача, то слід зазначити наступне.

Згідно ч.5 ст.9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Як зазначено у ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до роз`яснень, даних у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що зі змісту ст.116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Втім, в порушення ст.81 ЦПК України, яка покладає на сторону обов`язок з доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, ОСОБА_3 не доведено як факт систематичного порушення ОСОБА_5 правил співжиття, так і факт застосування до нього заходів впливу та безрезультатність застосування таких заходів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що не дивлячись на те, що ОСОБА_3 у цій справі у своєму зустрічному позові в його обґрунтування посилалась лише на положення ст.391 ЦК України (власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном), апеляційний суд, використовуючи принцип «jura novit curia» («суд знає закони») постанова ВП ВС у справі №904/5726/19), самостійно кваліфікував правову природу відносин між сторонами та застосував у цій справі до правовідносин сторін також ст.116 ЖК України, оскільки ОСОБА_3 у своєму позові у даній справі мотивувала його, у тому числі, неможливістю проживання в одному будинку із відповідачем - колишнім чоловіком, оскільки він порушує правила проживання, має місце непристойна поведінка останнього та насильницькі дії, а також посилалась і на той факт, що ОСОБА_5 самоправно вселився та проживає у спірному будинку.

За вказаних обставин, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення та стягнення з ОСОБА_5 судового збору підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судове рішення про відмову у задоволенні вимог про виселення.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Не зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, але фактично відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок та в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та стягнення судового збору скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення - відмовити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 грудня 2023 року