Справа № 344/6595/21
Провадження № 22-ц/4808/65/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.,

суддів: Баркова М.В., Максюти І.О.,

за участю секретаря: Працун В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Монича Івана, в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Пастернак І.А.,

за позовом Монича Івана, в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Республіки Сербія

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яке згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 року №912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Міністерства юстиції України від 22.09.2022 року №4011/5 перейменовано у Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, звернувся до суду з зазначеними вимогами до ОСОБА_2 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що позивач та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у районі Майданпек, м. Майданпек, Республіка Сербія. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Республіці Сербія.

07 березня 2020 року відповідачка разом з дитиною без письмового дозволу позивача поїхала в Україну та станом на сьогодні дитину не повернуто до місця її постійного проживання у республіці Сербія. Відповідачка самостійно в порушення батьківських прав позивача змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками.

10 березня 2020 року позивачем подано до Основного суду у м. Заєчар (Республіка Сербія) позовну заяву про розірвання шлюбу та визначення способу здійснення батьківських прав, а також вжиття тимчасового заходу, за яким відповідачка зобов`язується забезпечити побачення позивача з малолітнім ОСОБА_4 кожного вівторка та четверга з 10-ої до 18- ої години, а також у вихідні дні через тиждень безперервно з 18-ої години п`ятниці до 18-ої години неділі, при чому позивач буде забирати і повертати дитину за адресою проживання матері.

13.04.2020 року Основним судом у м. Заєчар винесено рішення, яким пропозицію позивача щодо тимчасового заходу задоволено та встановлено, що призначений тимчасовий захід буде застосовуватися до набуття законної сили рішення про розірвання шлюбу.

Крім того, 13.04.2020 року Міністерством праці, працевлаштування, захисту ветеранів та соціального захисту Республіки Сербія у відповідь на запит адвоката позивача повідомлено, що «відповідно до ч. 2 ст.14 Сімейного кодексу, це міністерство затребувало і отримало звіт від Центру соціального захисту м. Заєчар про дії органу опіки та піклування у зв`язку з конкретною справою. Відповідно до звіту, орган опіки та піклування Центр соціального захисту м. Заєчар, 06 березня 2020 року повідомлений Управлінням поліції м. Заєчар про випадок насильства у сім`ї та одночасно про те, що до ОСОБА_5 із с. Глоговица, застосовано терміновий заборонний припис наближатися до ОСОБА_6 протягом 48 годин. Рішенням прокуратури заборонний припис продовжено строком на 30 днів.

Орган опіки та піклування спочатку звернувся до ОСОБА_6 , яка докладно ознайомила фахівців органу опіки та піклування з характером стосунків в сім`ї та надала інформацію про інші випадки насильства з боку ОСОБА_5 по відношенню до неї. ОСОБА_7 повідомила орган опіки та піклування про те, що з метою уникнення ризикованої ситуації тимчасово перебуває у своєї подруги. Коли орган опіки та піклування наступного тижня, а саме 09.03.2020 року спробував зв`язатися з ОСОБА_8 , це виявилось неможливим, оскільки телефон було вимкнено, а подруга повідомила, що позивачка 07.03.2022 року разом з дитиною виїхала із Сербії до України.

06.08.2020 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Республіки Сербія надійшла заява позивача від 18.05.2020 про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання у Республіці Сербія.

29.09.2020 року до Міністерства юстиції України надійшла відповідь Національної поліції України з інформацією про місцезнаходження дитини та відповідачки на території України.

06.11.2020 року відповідачка надала письмові пояснення та зазначила, що відмовляється від процедури медіації та не дає згоду на добровільне повернення дитини, оскільки боїться за життя та здоров`я своє і дитини.

Позивач зазначив, що відповідачка неправомірно вивезла та здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Та вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.

Просив суд визнати незаконним вивезення та утримування відповідачкою на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

зобов`язати відповідачку повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до місця постійного проживання в Республіці Сербія протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення;

якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідачку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання;

якщо відповідачка відмовиться передавати малолітного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для забезпечення повернення дитини до Республіки Сербія;

покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Республіки Сербія на позивача;

винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї постанови; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Республіки Сербія.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_5 , в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до ОСОБА_6 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Республіки Сербія відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при розгляді даної справи допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме суд повинен був керуватися положеннями Конвенції про права дитини від 1980 року, яка містить вичерпний перелік підстав для відмови у поверненні дитини. Не підлягає застосуванню ст. 9 Конвенції про права дитини, оскільки предметом позову є повернення дитини під юрисдикцію країни постійного місця проживання дитини для вирішення спірних питань про піклування про дитину, а не відібрання дитини від матері.

Також зазначив, що не підлягає застосуванню Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, оскільки не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України, не ратифікована Україною і не є частиною національного законодавства.

Щодо порушень процесуального права, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції в порушення ст.13 ЦПК України вийшов за межі заявлених вимог позивача та почав фактично розглядати справу про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 . Суд не врахував, що предметом позову є встановлення факту незаконного переміщення та утримування дитини в розумінні ст. 3 Конвенції 1980 року та вирішення питання про повернення дитини до держави, в якій дитина має місце постійного проживання, а саме до Сербської Республіки.

Крім того зазначив, що розглядаючи питання визначення місця проживання дитини, суд порушив юрисдикцію щодо розгляду питання про визначення місця проживання дитини.

Звернувшись із заявою про сприяння поверненню дитини з України до Республіка Сербія, позивач заявив про свою незгоду на утримування дитини в Україні.

07 березня 2020 року відповідачка разом з дитиною виїхала до України, 06 березня 2020 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через центральний орган Республіки Сербія надійшла заява позивача від 18 травня 2020 року про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання у Республіці Сербія.

06 листопада 2020 року відповідачка надала письмові пояснення, в яких зазначила, що відмовляється від процедури медіації та не дає згоду на добровільне повернення дитини, оскільки боїться за життя та здоров`я своє та дитини, а також на території Республіки Сербія триває судовий розгляд справи про визначення місця проживання дитини.

29 січня 2021 року до Міністерства юстиції України надішли письмові пояснення позивача від 18 січня 2021 року, де він зазначив, що за час спільного проживання позивач максимально намагався забезпечити достатній рівень життя позивачки та їх сина, просив ініціювати судові процеси у справі по поверненню дитини.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, доданим до позову та мають значення для правильного і законного вирішення спору, а саме, судом не взято до уваги, що згідно свідоцтва про народження №67, виданого на території району Майданпек, ОСОБА_11 народився в Республіці Сербія та постійним місцем проживання дитини є Республіка Сербія.

Також позивачем надано обґрунтування то, що він з дня народження дитини до моменту незаконного переміщення в Україну належно піклувався про дитину, був єдиним членом родини, хто працював, даний факт підтверджується такими доказами: копією медичної карти та щоденника відвідувань дитини, копія планового медичного огляду немовляти, копія статистичного медичного огляду дітей від 1 до 6 років щодо дитини ОСОБА_3 , копія першого огляду дитини. Після укладення шлюбу подружжя жило в приватному будинку позивача в с. Глоговица. Отже з наведеного вбачається, що порушено права піклування ОСОБА_12 за дитиною Моничем Ніколою, які він належно виконував відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення. Жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач не піклувався про дитину відповідачка не надала.

Скаржник зазначив, що обґрунтовуючи відмову у повернені дитини на підставі висновку психолога, суд досліджував обставини, які не є предметом доказування у справах про повернення дитини, зокрема пов`язав питання нанесення шкоди матері з питанням нанесення шкоди дитині, з`ясував питання психологічного ставлення дитини до батька.

Скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Скаржник зазначив, що рішення суду про відмову у поверненні дитини порушує вимоги Конвенції 1980 року та процесуальний порядок доведення, оскільки відповідачка не надала суду доказів про наявність будь-яких обставин, які дають підстави для винесення рішення про відмову у поверненні дитини до Сербської Республіки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка зазначила, що про рішення суду м. Заєчар від 13.04.2020 року щодо задоволення пропозиції ОСОБА_12 щодо його особистого спілкування з сином на час виїзду з Сербії їй відомо не було, будь яких доказів, що вказане рішення набрало законної сили позивачем не надано.

З позову вбачається, що з 09 березня 2020 року органу опіки та піклування Центру соціального захисту м. Заєчар було відомо про те, що вона покинула територію Сербії і виїхала в Україну та рекомендовано звернутись до Міністерства юстиції, яке оцінить наявність підстав для застосування Гаазької конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

З заявою про сприяння поверненню дитини, в якій зазначено, що можливе місце проживання дитини смт. Чернелиці, Україна, позивач звернувся до Міністерства юстиції лише 18 травня 2020 року.

Зазначила, що дитину було вивезено за наявності письмової згоди позивача, але позивач після спливу більше ніж двох місяців вирішив повідомити про протиправне вивезення дитини та до 18 травня 2020 року знаючи те, що відповідачка та дитина перебувають в Україні не вживав ні яких заходів щодо розшуку чи поверненню сина.

Вказала, що повернення до Сербії у період з березня 2020 року по даний час було неможливим і небезпечним для життя та здоров`я дитини, а факт неповернення зумовлений фізичним та психологічним насильством щодо неї та сина з боку позивача, а також з веденими карантинними обмеженнями.

Зауважила, що існують ризики негативного впливу на фізичний і психологічний стан дитини, оскільки прояви насильства з боку позивача відносно неї і їх сина підтверджено наведеними в позовній заяві фактами та доказами, а саме рішенням поліції до позивача застосовано терміновий заборонний припис наближатись до відповідачки протягом 48 годин, який рішенням прокуратури м. Заєчар було продовжено на 30 днів.

Також факти насильства щодо неї та їх сина з боку позивача підтверджуються комплексною психологічною характеристикою психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_13 , складеним Центром психологічної допомоги дітям « ОСОБА_14 » 29.05.2020 року, відповідно до якого за результатами діагностики батьківсько-дитячих відносин, у Николи присутня емоційна стурбованість з приводу сімейної ситуації, депресивні настрої в потенції. Головним значимим членом сім`ї та найбільш емоційно близьким членом є матір. Менш емоційно привабливим та тим, з ким склались конфліктні відносини хлопчик вважає батька. Тата характеризує як злого та такого, що постійно б`є його та маму по голові, а матір ще й тягає за волосся.

У висновку комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_15 , складеним Центром психологічної допомоги дітям « ОСОБА_14 » 05.11.2020 року зазначено, що досліджуваний стверджує що був свідком того, як тато вчиняв насильницькі дії по відношенню до матері. Також стверджує, що тато бив його по обличчі та по очах.

За результатами висновку комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_3 , складеним Центром психологічної допомоги дітям « ОСОБА_14 » ІНФОРМАЦІЯ_5 , у ОСОБА_16 констатовано диференційовані уявлення про себе, високий рівень усвідомленості і критичності суджень про себе, співвідношення реальних і ідеальних уявлень.

Зазначає, що повернення сина в Сербію, де вона не має змоги працювати за спеціальністю, не має іншої роботи, не володіє сербською мовою, не має житла, унеможливить забезпечити достатній потреби дитини та призведе до розлучення дитини з матір`ю, чим порушить право на сімейне життя. B разі повернення дитини не буде в повному обсязі задоволена потреба дитини у безпеці, оскільки припинення спілкування з матір`ю як об`єктом первинної прив`язаності має наслідком деформацію внутрішньої структури особистості, яка призводить до виникнення депресивних станів протягом усього життя людини та перешкоджає встановленню близьких довірчих стосунків у дорослому житті.

Вказала, що позивачу відомо місце проживання сина, позивачка не чинить перешкод у спілкуванні сина з батьком за місцем проживання дитини в Україні, але позивач починаючи з 07.03.2020 року не виявив бажання відвідати сина, не вітає з днем народження, не надає матеріальної підтримки дитині.

В судовому засіданні представник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Галько Н.П.апеляційну скаргу, підтримала, посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_17 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважають, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чинном, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом були встановлені наступні обставини:

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_18 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Майденпек, р-н Майденпек (Республіка Сербія).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був укладений в м. Заєчар (Республіка Сербія) 04.06.2014 року .

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 , надав згоду на виїзд сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон з своєю матір`ю і його дружиною ОСОБА_8 . Ця згода є постійною і дійсною для всіх держав.

Відповідачка ОСОБА_7 зверталася в Управління поліції Заєчар, про вчинення з боку її чоловіка насильства в сім`ї, та просила вжити всіх заходів та дій для її безпеки та безпеки її неповнолітнього сина, що підтверджується протоколом про отримання заяви про кримінальне правопорушення, 05.03.2020 року.

10.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до основного суду у м.Заєчар з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення способу здійснення батьківських прав.

Відповідно до довідки Вищого суду м.Заєчар від 19.01.2021 року та довідки Основного суду м.Заєчар від 18.01.2021 року ОСОБА_1 не притягується до кримінальної відповідальності та відносно нього не ведеться слідство .

Відповідачці ОСОБА_19 належнить на праві приватної власності квартира, за дресою: АДРЕСА_1

Згідно довідки Управління державної міграційної слубжи України в Івано-Франківській області за №5206 від 18.03.2020 року, ОСОБА_20 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Майданпек Республіка Сербія, є громадянином України з дня народження. (а.с.132)

Дослідивши довідку №281 від 08.09.2020 року виданої Ліцеєм №23 ім. Романа Гурика Івано-Франківської міської ради, згідно якої ОСОБА_7 працює у Ліцеї №23 ім. Романа Гурика на посаді бухгалтера з 18.08.2020 року по даний час. Довідку про доходи відповідачки, акт обстеження житлово-побутових умов від 25.05.2021 року за №9, довідку №01/20 від 01.06.2020 року благодійного дитячиго центру розвитку дитини «Телесик» при парафії Матері Божої Неустанної Помочі м.Івано-Франківська, характеристики на вихованця, виданої приватним закладом дошкілької освіти (ясла-садочок) «Телесик» Української Греко-Католицької церкви, ОСОБА_21 , комплексні психологічні характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин Монича Ніколи від 29.05.2020 року, 05.11.2020 року та від 26.05.2021 року, довідку №362 від 18.10.2021 року зі школи ОСОБА_18 , інформацію про результати психологічного обстеження здобувача освіти 1-Д класу ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 18.10.2021 року, характеристики на учня 1-го класу Монича Ніколи , акт обстеження житлово-побутових умов від 05.10.2021 року, суд дійшов до висновку про відсутність доказів протиправного переміщення дитини ОСОБА_3 в Україну з Республіки Сербія, а повернення дитини до Республіки Сербія є недоцільним, оскільки малолітній ОСОБА_11 адаптувався у новому середовищі, всі умови для проживання та утримання дитини за місцем проживання матері є належними. Дитина адаптувалася у своєму новому середовищі, за нею здійснюється належний догляд, вона навчається , має сталі сімейні зв`язки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Спірні відносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Республіки Сербія згідно з правилами Гаазької конвенції 1980 року.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання;

b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);

по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);

по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Гаазької Конвенції 1980 року судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Відповідно до правового висновку висловленого у Постанові Верховного суду від 10.04.2019 року справа № 757/51046/17-ц, обов`язок доведення обставин які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини покладається на особу, яка незаконно перемістила дитину на територію іншої держави.

При цьому під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника на переїзд дитини до іншої країни на постійне чи тимчасове проживання. Про мовчазну згоду на переміщення дитини можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

У справі, яка переглядається встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб в м. Заєчар (Республіка Сербія) 04.06.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.с 1а.с.47).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_22 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Майденпек, р-н Майденпек (Республіка Сербія), що підтверджується свідоцтвом про народження (т. с. 1 а.с.45).

Після народження дитина постійно проживала на території Республіки Сербія, ця обставина не заперечується відповідачкою.

Відповідно до протоколу про отримання заяви про кримінальне правопорушення, 05.03.2020 року відповідачка ОСОБА_7 зверталася в Управління поліції Заєчар, про вчинення з боку її чоловіка насильства в сім`ї, та просила вжити всіх заходів та дій для її безпеки та безпеки її неповнолітнього сина (а.с.121-122).

07.03 2020 року відповідачка з сином покинула територію Сербії та з цього часу проживають в Україні.

18.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції і державного управління Центрального виконавчого органу Республіки Сербія із заявою про сприяння поверненню дитини ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Республіки Сербія (а.с.8-15).

З метою сприяння поверненню дитини ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 надав довіреність 03.03.2021 року, відповідно до ст.28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року , якою уповноважив Центральний орган України і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, пов`язані із забезпеченням повернення дитини.

10.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Основного суду у м. Заєчар з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення способу здійснення батьківських прав ( т. с 1 а.с.49-53).

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач надавав письмову чи мовчазну згоду на переїзд дитини в Україну для постійного місця проживання, натомість позивач після вивезення відповідачкою дитини ініціював процес з повернення дитини до Республіки Сербія та звернувся до Основного суду у м. Заєчар з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення способу здійснення батьківських прав.

Заява ОСОБА_12 від 28.08.2019 року, якою позивач надав згоду на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон з своєю матір`ю і його дружиною ОСОБА_8 (т.с.1 а.с106) не містить згоди позивача на переїзди дитини для постійного проживання до України.

Тому, висновок суду першої інстанції про те, що не знайшли підтвердження доводи позивача про протиправне переміщення дитини не відповідає встановленим по справі обставинам.

В силу наведених вище норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, постійним місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його виїзду у супроводі матері на Україну та подальшого утримування матір`ю на території України є Республіка Сербія, що підтверджується письмовими доказами про народження та реєстрацію дитини з народження за місцем постійного проживання в Республіці Сербія його батька позивача ОСОБА_5 , та про щорічне проходження дитиною медичного огляду в лікарні за місцем проживання дитини (т.с 1 а.с.24-20).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не застосування до спірних правовідносин Гаазької Конвенції 1980 року, тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч приписам Гаазької Конвенції 1980 року вдався до дослідження обставин, що не є предметом позову.

Згідно з п.1 ст. 19 Гаазької Конвенції 1980 року ніяке рішення прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Предметом позову у справі що розглядається є виключно повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань, а не психологічного ставлення дитини до кожного з батьків.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

При вирішенні цієї категорії справ необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові

від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стосовно питання про співвідношення між Конвенцією про права дитини 1989 року Гаазькою Конвенцією 1980 року ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції 1980 року (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи «Maire»,§ 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67).

Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків.

Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини».

Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції 1980 року. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.

Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.

У рішенні ЄСПЛ від 26 листопада2013 року (заява № 27853/09) у справі «Х проти Латвії», зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції 1980 року може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції 1950 року (справа «Neulinger та Shuruk»,§ 133) (§ 106).

Судом встановлено, що 05.03.2020 року відповідачка ОСОБА_7 зверталася в Управління поліції Заєчар, про вчинення з боку її чоловіка насильства в сім`ї, та просила вжити всіх заходів та дій для її безпеки та безпеки її неповнолітнього сина, що підтверджується протоколом про отримання заяви про кримінальне правопорушення, (т.с 1 а.с.121-122).

Відповідно до довідки Вищого суду м. Заєчар від 19.01.2021 року та довідки Основного суду м.Заєчар від 18.01.2021 року ОСОБА_1 не притягується до кримінальної відповідальності та відносно нього не ведеться слідство (а.с.58-61, 62-65).

Згідно відповіді Міністерства праці, працевлаштування, захисту ветеранів та соціального захисту Республіка Сербія у відповідь на запит адвоката позивача у Республіці Сербія повідомлено, що «відповідно до ч.2 ст.14 Сімейного Кодексу, це міністерство затребувало й отримало звіт від Центру соціального захисту м. Заєчар про дії органу опіки та піклування у зв`язку з конкретною справою. Зі звіту випливає, що орган опіки та піклування - Центр соціального захисту м. Заєчар 06.03.2020 року повідомлений Управлінням поліції м. Заєчар про випадок насильства у сім`ї та одночасно про те, що до ОСОБА_5 застосовано терміновий заборонний припис наближатися до ОСОБА_6 протягом 48 годин. Рішенням Прокуратури заборонний припис було продовжено строком на 30 днів.

07.03 2020 року відповідачка з сином покинула територію Сербії та з цього часу проживають в Україні.

10.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Основного суду у м. Заєчар з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення способу здійснення батьківських прав ( т. с 1 а.с.49-53).

Згідно з рішенням Основного суду м. Заєчар від 13.04.2020 року, пропозицію Позивача щодо тимчасового заходу задоволено, та призначено тимчасовий захід врегулювання підтримання особистих стосунків між малолітнім ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і батьком, таким способом: щовівторка з 8-ої до 16-ої, а також у перші вихідні щомісяця з 15-ої години п`ятниці до 17-ої години неділі, при чому позивач ОСОБА_25 буде забирати малолітню дитину з адреси перебування його матері відповідачки ОСОБА_26 і повертати дитину туди. Встановлено, що призначений тимчасовий захід буде застосовуватися до набуття законної сили рішення про розірвання шлюбу за позовом Позивача у справі П2. 97/20 (а.с.54-57).

Відповідно до рішення Основного суду у м. Заєчар (протокол головного обговорення) від 18.08.2021 року схвалено пропозицію позивача ОСОБА_27 і вирішено тимчасовий захід про врегулювання способу підтримування особистих відносин між неповнолітнім ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивача батька ОСОБА_27 , таким чином що позивач ОСОБА_25 буде контактувати із своїм сином ОСОБА_16 , котрого буде викликати посередництвом інтернет вайбера, також і скап зв`язком або відео зв`язком, кожного вівторка, четверга та суботи у термін з 18 до 20 години, за часом у Сербії, що є з 19 до 21 години за українським часом, а мати ОСОБА_29 повинна уможливити.

В судовому засіданні відповідачка пояснила, що не чинить перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, як встановлено судовим рішенням.

Згідно довідки Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області за №5206 від 18.03.2020 року, ОСОБА_20 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Майданпек Республіка Сербія, є громадянином України з ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.132)

Відповідачці ОСОБА_19 належить на праві приватної власності квартира, за дресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, (т.с.1 а.с.130).

Після повернення в ОСОБА_30 та малолітня дитина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживають у вказаній квартирі, де створені належні умови для проживання, розвитку, виховання ( т.с 1 а. с. 34, 204).

Матір`ю дитини 27.05.2020 року укладена декларація №001-7578-8Х00 із сімейним лікарем, який надає первинну медичну допомогу (т.с. 1 а.с.95-96).

Відповідачка працює, у Ліцеї №23 ім. Романа Гурика на посаді бухгалтера з 18.08.2020 року по даний час (а.с.133).

Відповідно до довідки про доходи, сума загального доходу ОСОБА_2 за період з серпня 2020 року по травень 2021 року становить 91 470,25 грн ( т.с.1 а.с.136).

Згідно довідки №01/20 від 01.06.2020 року, ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відвідує благодійний дитячий центр розвитку дитини «Телесик» при парафії Матері Божої Неустанної Помочі м. Івано-Франківська з 01.06.2020 року (т.с.1 а.с.103).

ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , навчається в ліцеї №23 ім. Романа Гурика 1-Д класі (т.с.1 а.с.201).

Згідно інформації про результати психологічного обстеження здобувача освіти 1-Д класу ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 18.10.2021 року,членами своєї сім`ї хлопець вважає маму ОСОБА_32 , тету Віку (мамину сестру), дідуся і бабусю по маминій лінії. Емоційно близькою для дитини є тітка ОСОБА_33 . Батько в сімейну ситуацію не включений, ОСОБА_34 категорично відмовляється його зображати в проективних методиках. Думка дитини щодо повернення до батька в Республіку Сербія негативна (т.с.1 а.с.202).

Відповідно до характеристики на учня 1-го класу ОСОБА_35 має хороший фізичний і розумовий розвиток. Організований, має авторитет серед учнів класу, підтримує соціальні стосунки з багатьма учнями,бере охоче активну участь у груповій роботі(т.с.1 а.с.203).

Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови у поверненні дитини, сторона відповідача посилалась на висновки комплексних психологічних характеристик психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, складених 29 травня 2020 року, 05 листопада 2020 року, від 26 травня 2021 року, психологом Центру психологічної допомоги дітям «Серденько».

Відповідно до комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, наданих Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 29 травня 2020 року, за результатами діагностики батьківсько-дитячих відносин, у Николи присутня емоційна стурбованість з приводу сімейної ситуації, депресивні настрої в потенції. Головним значимим членом сім`ї та найбільш емоційно близьким членом є матір. Менш емоційно привабливим та тим, з ким склалися конфліктні відносини, хлопчик вважає батька, якого боїться. Рекомендована корекційна робота психотерапевта, спрямована на зниження рівня тривоги, переживань, страхів, подолання депресивних тенденцій та наслідків насильницьких дій з боку батька.

Відповідно до комплексних психологічних характеристик психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, наданих Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 05 листопада 2020 року, від 26 травня 2021 року, за результатами діагностики батьківсько-дитячих відносин, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами діагностики батьківсько-дитячих відносин, головним значимим членом сім`ї та найбільш емоційно близьким членом є матір. Менш привабливим та тим, з ким склалися конфліктні відносини, хлопчик вважає батька, якого не включає до складу сім`ї та боїться оскільки зі слів досліджуваного, батько бив його матір. Никола категорично заперечує повернення в Сербію до батька. Спілкуватися з батьком не Рекомендована корекційна робота психотерапевта, спрямована на зниження рівня тривоги, переживань, страхів, наслідків насильницьких дій з боку батька (а.с.85-89, 90-94).

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції для встановлення обставин, що мають значення для справи та перевірки доводів апеляційної скарги, з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи було задоволено клопотання відповідачки про призначення у справі судової психологічної експертизи. Представник позивача не заперечував проти призначення такої експертизи.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №376 від 21 квітня 2023 року для малолітнього ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ситуація за наданими матеріалами справи, який був очевидцем домашнього насилля (з його слів, коли вони проживали у Республіка Сербія) однозначно є психотравмувальною та зазнав психологічних та психічних страждань. Насильне повернення ОСОБА_18 в Республіку Сербія відкладе непоправимий відбиток на несформовану незрілу дитячу психіку та до різного роду розладів психіки та поведінки. Психіка це «найхрипкіше», що є в людини, тим паче в дитини малолітньої.

В процесі біосоціального розвитку, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 сам має визначитись, без навіювання та установочної поведінки дорослих- з ким проживати, де навчатись і як проводити дозвілля, який виявляє велике бажання в даний час проживати з мамою. У дітей даного віку індивідуально-психологічні властивості структури особистості знаходяться у процесі формування. Так, як дана психотравмуюча ситуація для малолітнього ОСОБА_35 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , може відкласти непоправимий відбиток на формування індивідуально-психологічних особливостей структури особистості, відповідно і психічної діяльності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням доказів, які надано відповідачкою, а саме характеристики учня 1-го класу Ліцею №23 ім. Романа Гурика від 18.10.2021 року, декларації №001-7578-8Х00 КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради», комплексних психологічних характеристик психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проведені Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 26.05.2021 року, 05.11.2020 року, 29.05.2020 року, з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи №376 від 21.04.2023 року, апеляційний суд приходить до висновку, що дитина прижилася у новому середовищі, сприймає державу Україна постійним та комфортним місцем для себе і своєї сім`ї. Матір дитини створила для неї необхідні умови для проживання, дитина відвідує школу, забезпечена медичним та побутовим обслуговуванням, розмовляє українською мовою, сербської мови не знає, дитині подобається проживати в Україні, вона не хоче розлучатися з мамою. Від`їзд з України та відрив від матері створить серйозний ризик психічної шкоди та нетерпиму обстановку для дитини. Повернення дитини до Республіки Сербія у спосіб, запропонований позивачем, ураховуючи малолітній вік дитини, не відповідає найкращим інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції про те, що інтереси дитини є найважливішими, постійне її перебування з матір`ю забезпечує дитині стабільність психоемоційного розвитку та адаптації до умов життя, що є вкрай важливим, враховуючи вік дитини.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанцій ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції), втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 Конвенції є таким, що встановлено законом, переслідує легітимну мету - захист у першу чергу прав, свобод та інтересів дитини у зв`язку з існуванням серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року), що узгоджується з принципами закладеними і в Гаазькій конвенції. Зокрема неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції).

Задля досягнення зазначеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, колегія суддів за встановлених фактичних обставин справи вважає, що відмова у повернення дитини до Республіка Сербія є виправданою, тому у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_5 про повернення дитини слід відмовити саме з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не надала суду доказів про наявність обставин, які дають підстави для відмови у поверненні дитини з урахуванням вимог Конвенції 1980 року не заслуговують на увагу і спростовуються доказами, які наявні в матеріалах справи. Як зазначалося вище, відповідачкою надано докази, які підтверджують, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди та створить для дитини нетерпиму обстановку.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3, 4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді вказаної справи не повно з`ясовано обставини справи, не правильно застосовано норми матеріального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_12 підлягає задоволенню частково з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача.

Враховуючи, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню, то витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Монича Івана, в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заявлених вимог Монича Івана, в інтересах якого діє Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), до ОСОБА_2 про повернення малолітньої дитини відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 червня 2023 року

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

І.О. Максюта