ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Карпушин Г.Л., Кузнєцова О.Ю.,

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 червня 2022 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного тексту судового рішення 30 червня 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 42 308 грн 66 коп.

В обґрунтування заявлених вимог зазначалося, що 26.05.2018 між АТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 укладений договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у гривні у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 70 000 грн зі сплатою відсотків у розмірі 3,2% на місяць.

Відповідач зобов`язання зі своєчасного повернення кредитних коштів не виконав, тому станом на 14 вересня 2021 року утворилася заборгованість у сумі 42 308,66 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 22 червня 2022 року позовні вимоги АТ «Універсал Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Моnоbаnk» № б/н від 26 травня 2018 року у розмірі 42 308 грн 66 коп. та 2 270 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що його не було повністю ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг, отже поверненню банку підлягають лише фактично отримані кошти.

Вказував, що згідно з довідкою АТ «Універсал Банк» за станом 23.09.2020 використаний кредитний ліміт (тіло) становить 8 872 грн 30 коп. і його погашено 17.10.2020 в повному обсязі, а тому заборгованість перед АТ «Універсал Банк» відсутня.

Звертав увагу, що він 24 вересня 2020 року звернувся до АТ «Універсал Банк» із заявою про вчинення злочину шахрайства за частиною 3 ст.190 КК України, щодо незаконного заволодіння його картою ОСОБА_2 , однак банк ніяким чином не відреагував на його звернення та продовжив нараховувати відсотки та штрафні санкції. Тоді він звернувся до поліції, там порушили кримінальну справу і на даний час проводиться досудове розслідування.

Також звертав увагу, що банк застосував до нього несправедливу процентну ставку (прострочена) 76,8% та ставку пені за порушення строків розрахунків 76,8%.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.05.2018 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява до Договору про надання банківських послуг у АТ «Універсал Банк» (а.с.9).

Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вказаних документів, що складають Договір та зобов`язується виконувати його умови.

Крім того, відповідач в анкеті-заяві зазначив, що просить вважати: наведений зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, як відкриті або будуть відкриті йому в банку; засвідчує генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення даних згідно з договором. Також визнає, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях; підтверджує, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися ним та/або банком з використанням електронного цифрового підпису (п.6). Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору.(п.11)

На підставі укладеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 70 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно наданого Банком розрахунку за станом на 14.09.2021 заборгованість за договором №б/н від 26.05.2018 становить 42 308,66 грн, що становить заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту).

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог банку.

Звертав увагу, що посилання відповідача на своєчасне повідомлення про крадіжку кредитної картки і грошей з неї 16.11.2018 року, спростовується його фактичними діями, а саме повідомленням банку та правоохоронних органів лише 05.02.2020 року та 26.12.2019 року, тобто через рік після вказаної ним події, чим порушені вимоги п.6 розділу 6 Положення.

В судовому засіданні відповідач не заперечував, що особа, на яку він вказує як на ту, що скоїла крадіжку, знала код від картки з його добровільної згоди.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України.

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»

У постанові ВС від 18 травня 2022 року (справа №697/302/20) підтверджено, що саме наведений вище підхід до оцінки факту узгодження між сторонами істотних умов договору застосовується також і у межах правовідносин, що виникають у зв`язку із укладенням кредитного договору у системі Monobank, що запроваджена (практикується) АТ «Універсал Банк».

Окрім того, у постанові ВС від 23 травня 2022 року (справа №393/126/20) викладена правова позиція про те, що «ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.»

У підтвердження заявлених вимог Банк надав суду світлокопію анкети-заяви (а.с.9), яка не містить істотних умов договору: суми кредиту, розміру процентів за користування кредитом, строків повернення коштів, тощо, витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи, паспорт споживчого кредиту, розрахунок заборгованості.

Наведені документи з наведених підстав не є такими, що підтверджують узгодження між сторонами усіх істотних умов укладеного договору.

Перевіряючи обґрунтованість вимог Банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

У підтвердження заявлених вимог Банк також надав суду виписку по рахунку відповідача (а.с.85-90), якою підтверджується видача та повернення коштів за укладеним договором.

Достовірність відомостей, зазначених у виписці по рахунку учасниками справи не заперечується.

Дослідивши дані, що містяться у виписці по рахунку, перерахувавши використання та надходження кредитних коштів, апеляційний суд приходить до висновку, що заявлена сума заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованою.

Твердження апеляційної скарги про сплату у повному обсязі використаних кредитних коштів у сумі 8 872 грн 30 коп. суперечить фактичним обставинам, так як сплачені відповідачем суми враховані у розрахунку заборгованості.

Суд першої інстанції дав правильну обставинам щодо шахрайських дій третьої особи відносно коштів на картці відповідача оскільки третя особа, як пояснив сам відповідач, дізналася про пін-код його карти з його з відома, то відсутні підстави вважати встановленим факт несанкціонованого зняття коштів із картки відповідача.

Судом першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги ту обставину, що про шахрайські дії відповідач повідомив банк і правоохоронні органи лише через рік після події.

Посилання апеляційної скарги на неправомірне застосування банком несправедливої процентної ставки за прострочення повернення кредиту і ставки пені не можна вважати обґрунтованим, так як банком пред`явлена вимога про стягнення тіла кредиту, розрахунок заборгованості не містить даних про нараховані проценти і пеню.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України апеляційний суд не досліджує та не дає оцінки письмовим доказам, які долучені відповідачем до пояснень (а.с.177-183).

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Ця справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.367, ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова