Номер провадження: 22-ц/813/2585/23
Справа № 947/2230/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року, та на додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2021 року у складі судді Мурзенка М.В.,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 у 2007 році познайомився з ОСОБА_2 та з травня 2008 року сторони почали проживати однією сім`єю у АДРЕСА_1 . Квартира належить позивачу на праві приватної власності. У відповідача ніякого житла у м. Одесі не було, тому вона поселилась до ОСОБА_1 . Сторони мали намір укласти шлюб, проте за різних обставин намір не був реалізований. Вказав, що був впевнений, що їх відносини мають щирий характер на підставі любові та взаємної поваги. Відповідач ніде не працювала, повністю знаходилась на утриманні позивача. За період шлюбних відносин позивач виїжджав на роботу за кордон та отримував по 2 тис. доларів США, окрім того, отримував пенсію. Усі заощадження позивач витрачав на ОСОБА_2 , купували нерухоме майно, у відповідача була довіреність на всі дії бути представником позивача. 13.06.2017 позивач склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 . У грудні 2019 року позивач захворів, довгий час знаходився на стаціонарному лікуванні, відповідач припинила з ОСОБА_1 сімейні відносини у 2020 році та виїхала як заробітчанка до Польщі. За час спільного життя ОСОБА_1 за власні кошти придбав на ім`я ОСОБА_2 : житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 103,3 кв.м, на підстав договору купівлі-продажу у 2017 році за 14 тис. дол. США; квартиру загальною площею 34,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , придбана у 2007 році за 10 тис. дол. США. Окрім того, відповідач заволоділа без згоди позивача золотими прикрасами- 2 золоті ціпочки вагою 10 г, каблучка з діамантами вагою 5 г, та вивезла з квартири предмети домашньої техніки, статуетки, дерев`яні маски. У зв`язку з цим позивач просив: визнати факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем на протязі 2008-2020 років; визнати об`єкти сумісної власності: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 103,3 кв.м. і квартиру загальною площею 34,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 ; розділити сумісні об`єкти нерухомості, визнавши за відповідачем право власності на квартиру; зобов`язати відповідача повернути усі золоті прикраси, які належать особисто позивачу.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2021 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та просить їх скасувати, постановити нове, яким задовольнити заяву про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2008 по 2020 рік. Визнати сумісним майном об`єкти нерухомості: квартиру АДРЕСА_4 вартістю 10 тисяч доларів США та будинок в Вінницькій області Тиврівського району, смт. Сутиски, вул. Набережна, 55, вартістю 14 тисяч доларів США та визнати за ним право на квартиру по АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_2 знаходилась повністю на його утриманні, так як не мала постійного заробітку. У 2016 році вона виїхала з України і повернулась 09.08.2016, тобто була відсутня 3 місяці 15 днів. В 2017 році ОСОБА_2 була у Польщі 4 місяці 27 днів. В 2018 році ОСОБА_2 була у Польщі 2 міс. 17 днів. Відповідач не надала жодних документів, що вона там мала зарплатню чи будь-який дохід. Станом на 2016 рік в неї не було її особистих заробітків, бо вона начебто позичила 10 тисяч доларів США у Польщі в своєї подруги. Також апелянт вказував на додані ним письмові телефонні смс від ОСОБА_2 , де вона підтвердила, що жила з ним 13 років і не заперечувала, що він платив за об`єкти нерухомості, а тільки загрожувала йому і лаяла нецензурно. Телефонні роздруківки ОСОБА_2 суд не прийняв до уваги і не відобразив в рішенні причину, з якої не прийняв цей доказ. Суд в рішенні відобразив про отримання відповідачем доходу, посилаючись на довідку від 22.03.2021, видану «Ринок Южний», про те, що ОСОБА_2 була власником павільйону № НОМЕР_1 та здійснювала торгівельну діяльність з 03.11.2011 по 05.06.2018. Але в цій довідці не зазначено про дохід відповідача, а податкова декларація про дохід відсутня. Крім того, суд не звернув увагу і не дав оцінку, що ця довідка протирічить доказам того, що ОСОБА_2 виїжджала до Польщі в 2016 році на 3 місяці, в 2017 році на 4 місяці і в 2018 році на 2 місяці. Тобто, цей доказ, який суд поклав в основу рішення, не є допустимим на підставі ст. 78 ЦПК України. Відповідач не додала жодного доказу про сплату податків про отримання доходу в 130 тисяч гривень. Відповідач надала суду розписку про отримання позики у ОСОБА_3 в якості позики 10 тис. доларів США від 01.08.2016, яка сталася в Польщі. Цей договір є фіктивним, так як не відповідає ч. 1 ст. 1047 ЦК України. При цьому відповідач не надала жодних пояснень про необхідність цієї позики, якщо в неї була квартира на АДРЕСА_5 , а будинок по договору купівлі-продажу був оформлений через 2 роки - в 2019 році. В рішенні суду відображено, що ці договори купівлі-продажу нерухомості не оскаржені. Вони не могли бути оскаржені ним при тому, що він фінансував придбання об`єктів нерухомості, бо в них були сімейні відношення і він надав відповідачу генеральну довіреність і заповіт. В рішенні суду необ`єктивність проявлена в тому, що його матеріальний стан жодним чином не відображено в рішенні. З об`єктивних причин пояснення свідка ОСОБА_4 недостовірні і не можуть бути покладені в основу рішення як доказ. Суд не дав ніякого трактування таким письмовим доказам, як видачу на ім`я ОСОБА_2 генеральної довіреності і заповіту на все майно на випадок смерті. Ці докази свідчать про наші близькі відносини як членів сім`ї. Крім того, в роздруківках телефонних повідомлень з боку ОСОБА_2 до ОСОБА_1 вбачається, що вона підтвердила, що 13 років жила разом з позивачем, але суд не з`ясував вказані твердження, які свідчать про сімейні відносини.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

31.01.2023 року представник позивача надав письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що матеріали справи містять докази, які підтверджують факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у період з 2008 по 2020 роки.

15.05.2023 року представник відповідача надала додаткові письмові пояснення, в яких зазначила, що наданий позивачем висновок ЛКК про вагітність відповідача не є належним доказом, який би підтверджував факт спільного проживання сторін, може лише свідчити про близькі інтимні стосунки між сторонами. Зазначила, що видана довідка ТОВ «Керуюча компанія МІГ 555» не підтверджує факт спільного проживання сторін, так як вказане товариство не є розпорядником інформації про реєстрацію обліку громадян. Заперечувала проти того, що нею підписувався акт заміни водолічильника у квартирі позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював за контрактами з 2008 року по 2016 рік у якості трубопровідника у суднобудівельному комплексі, з 2010 року по 2014 рік в якості інженера по ремонту судових рефрижераторів. Мав сталий заробіток.

30.08.2017 року трудовий договір було розірвано за ініціативою ОСОБА_1 .

У червні 2018 року ОСОБА_1 було встановлено діагноз сахарний діабет.

З 11.12.2019 по 27.12.2019 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Міська клінічна лікарня №1» з діагнозом гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні лівої середньої мозкової артерії на фоні гіпертонічної хвороби 3 ст. і церебрального атеросклерозу.

З копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що в період з 2016 року вона отримувала візи на перебування в республіці Польща, виїздила до вказаної країни, де перебувала по декілька місяців, що також підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.09.2021.

З копій декларацій вбачається, що ОСОБА_2 отримувала в Польщі дохід.

Наявні у справі договори оренди свідчать про те, що ОСОБА_2 у 2010,2012,2014.2015,2016,2017 роках орендувала торгове місце на ринку «Южний» в м. Одесі.

З довідки від 22.03.2021 року, виданої ПП «Ринок «Южний» вбачається, що ОСОБА_2 була власником павільйону № НОМЕР_1 та здійснювала торгівельну діяльність в період з 03.01.2011 по 05.06.2018 роки.

З копії договору купівлі-продажу від 06.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., договору про внесення змін до Договору купівлі-продажу від 06.06.2017 року, вбачається, що ОСОБА_2 прийняла у приватну власність однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 34,2 кв.м.

13.06.2017 року ОСОБА_1 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., яким у випадку своєї смерті усе своє майно заповів ОСОБА_2 .

З 2012 року ОСОБА_2 отримувала кошти з оренди земельних ділянок, які отримала у спадок від ОСОБА_5 .

З договору оренди землі від 05.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_2 передала у оренду належні їй земельні ділянки, в рахунок чого отримала кошти наперед з 2019 року по 2025 рік включно у розмірі 113 848 грн.

02.10.2019 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 бути представником у всіх відділах, управліннях, банківських установах, тощо, а також з правом на отримання в банківських установах коштів, знімати та отримувати грошові вклади, пенсію, отримувати поштову кореспонденцію.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу від 11.10.2019 року ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_7 , набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

У своїх письмових та усних поясненнях відповідач не заперечувала, що у 2008 році вона познайомилася з позивачем.

Згідно з письмовими поясненнями свідка ОСОБА_8 , ОСОБА_2 проживала на постійній основі за адресою: АДРЕСА_6 з 2010 по 2016 роки та допомагала доглядати за матір`ю свідка ОСОБА_8 , яка потребувала сторонньої допомоги.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснила, що познайомилася з ОСОБА_2 у 2010 році та вони між собою домовилися про те, що ОСОБА_2 буде у неї проживати та доглядати за матір`ю ОСОБА_8 . Пояснила, що знає ОСОБА_1 , бачила його, знає, що сторони між собою спілкувалися, про те, що вони спів мешкають їй не відомо.

Водночас свідок ОСОБА_9 надала письмові пояснення, в яких вказувала про те, що знає ОСОБА_8 з 1960 року. Пояснила, що за її матір`ю доглядала їх дочки ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

В заяві, посвідченій приватним нотаріусом, ОСОБА_12 зазначив, що підтверджує факт проживання сторін спільно з 2008 по 2020 рік у квартирі АДРЕСА_1 .

У письмових поясненнях ОСОБА_13 зазначила, що проживає в АДРЕСА_7 та пояснила, що знайома з ОСОБА_2 , яка з 2008 по 2020 роки проживала з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 . Весь цей час вона з ними періодично зустрічалася. Зазначила, що сторони спільно проживали та вели господарство. ОСОБА_1 постійно працював. Після того як сторони придбали будинок в смт Сутиски, ОСОБА_1 виконав там ремонтні роботи, витрачав кошти. ОСОБА_15 у вересні поїхала до Польщі та поміняла в будинку замки.

Допитні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтвердили, що сторони співмешкали разом 10-13 років. ОСОБА_1 часто перебував в рейсах, ОСОБА_2 не працювала.

Свідок ОСОБА_18 розповіла суду, що ОСОБА_1 це її двоюрідний брат, сторони познайомились десь у 2007-2008 роках та почали проживати разом. ОСОБА_15 працювала поряд у сусідів, доглядала дітей. Вони разом зустрічали свята, ходили один до одного у гості. Сторони розійшлись десь рік тому. Вони бажали мати дитину, для цього потрібна була більша квартира, вона його обманула, та він записав квартиру на неї, після цього погіршились відносини. ОСОБА_1 ходив у рейси, міг бути у рейсі рік, вдома півроку - рік, як його покличуть, до хвороби півтора роки не був закордоном. ОСОБА_15 була дружиною, готувала та прала, ОСОБА_1 усім говорив, що вона його дружина. Про їх бюджет їй нічого невідомо.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, проведення часу разом за місцем проживання позивача самі по собі не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. З урахуванням систематичних від`їздів кожної зі сторін за кордон на роботу, наявність у відповідача самостійного доходу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін по справі в період з 2008 по 2020 роки та визнання нерухомого майна об`єктами спільної сумісної власності сторін та їх поділу між сторонами.

Проте, апеляційний суд з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17-ц.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі N 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі N 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі N 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі N 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі N 643/6799/17).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі N6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд враховує, що відповідач не заперечувала факт того, що сторони познайомилися у 2008 році, не спростувала пояснень свідків, які підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сприймалися ними, як сім`я з 2008 року впродовж понад 13 років, після придбання відповідачем будинку, ОСОБА_1 здійснював в ньому ремонт. До 2017 року позивач працював, отримував стабільних дохід, відповідач з 2016 року здійснювала виїзди до Польщі на заробітки. При цьому апеляційний суд приймає до уваги приватну переписку сторін, з якої слідує, що після виїзду 23.09.2020 року відповідача за межі країни до Польщі, їхні стосунки погіршилися. Також суд враховує спільні фото сторін у різний час та у різних місцях, а також факт того, що позивач видав на ім`я відповідача заповіт, а також довіреність на право розпорядження його коштами, що є ознакою розпорядження майном та свідчать про наявність між сторонами тривалих довірливих стосунків, а також взаємних прав та обов`язків.

Отже, в сукупності з наявними у справі доказами апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт спільного проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по вересень 2020, зокрема на підтвердження ведення сторонами спільного господарства та бюджету, виконання взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, у зв`язку з чим позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Оскільки наявними у справі належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується та обставина, що сторони, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно набули у власність квартиру загальною площею 34,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 та житловий будинок АДРЕСА_2 , вказані нерухомі об`єкти належать їм на праві спільної сумісної власності із рівністю часток у праві власності на них.

Позивач просив визнати за ним право власності на квартиру, водночас останнім не доведено, що квартира була придбана ним лише за його власні кошти, а тому на квартиру визнається за кожним з сторін право власності по її частини.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача в частині поділу майна підлягають частковому задоволенню та за ОСОБА_1 слід визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 34,2 кв.м.; житловою площею 19,2 кв.м. В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 слід відмовити. Будинок на час вирішення спору належить третім особам.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано усі обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, неповною мірою відповідають обставинам справи та, що при розгляді справи місцевим судом були допущені неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи по суті, а відтак відповідно до ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 16.04.2018 у справі N 923/631/15.

Враховуючи, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року в частині вимог про встановлення факту, визнання права власності підлягає скасуванню, наявні підстави для скасування додаткового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року в частині вимог про встановлення факту, визнання права власності, та додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 2008 року по вересень 2020 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 , житловий будинок АДРЕСА_2 , що складається в цілому з: житлового будинку літ.»А», веранди літ «а», ганок, прибудова літ`а1», ганок з козирком, прибудова літ «а2», веранда літ`а3», літня кухня і сарай літ «Б», ганок, погріб літ`П/Б», сарай літ «б», веранда літ «б1», ганок, літня кухня і сарай літ «В», погріб з шиєю літ «П/В», веранда літ «в», гараж літ.»Д», убиральня літ «Е», сарай літ.»Ж», огорожа №4, ворота №5, хвіртка №6, огорожа №7, огорожа №8, колодязь №9, загальною площею 103,3 кв.м, житловою площею 62,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею, 015 га.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 34,2 кв.м.; житловою площею 19,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 34,2 кв.м.; житловою площею 19,2 кв.м.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 06.06.2023

Головуючий:

Судді: