П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/12474/22

Провадження № 22-ц/4815/716/23

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини)

проголошено об 11 год. 55 хв. 27.03.2023

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 03 квітня 2023 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі: позивача та представників сторін - адвокатів Шендери Олени Миколаївни і Міськової Оксани Григорівни ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що час шлюбу з відповідачем було придбано транспортний засіб марки Renault модель Laguna, 2007 рок випуску, об`єм двигуна 1995 см3. Даний автомобіль вартістю 6 600 доларів США було придбано за особисті кошти позивача внаслідок продажу належної їй квартири та внесення коштів на депозитні рахунки. Нею теж сплачено попередню оплату за митне оформлення транспортного засобу в сумі 87 017 гривень та 3500 доларів США за купівлю-продаж автомобіля. Унаслідок зловживання її довірою спірний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 . На час купівлі автомобіля у відповідача були відсутні доходи та заощадження. Придбання майна за період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. На даний час автомобілем користується ОСОБА_2 і добровільно повернути автомобіль не бажає.

Заперечуючи проти позову, у листопаді 2022 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, відповідно до якого просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін транспортний засіб: легковий автомобіль марки Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 . Просив здійснити поділ об`єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначеного транспортного засобу шляхом виділу у власність ОСОБА_2 спірного легкового автомобіля вартістю 130 123 гривень, стягнувши на користь ОСОБА_1 65 061, 50 гривень грошової компенсації за частку неподільної речі.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що сім`я була забезпечена житлом, зокрема подружжю на праві спільної часткової власності належить квартира у АДРЕСА_1 , де проживають ОСОБА_1 та їх спільна дитина. Сторонами було прийняте спільне рішення про виїзд позивача за межі країни з метою заробітку грошових коштів на придбання транспортного засобу.

Починаючи з листопада 2019 року, на підставі дозволу на працевлаштування іноземця на території Республіки Польща № 09923/19 від 09 вересня 2019 року він працював водієм в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вестон», отримуючи заробітну плату не менше 2 250, 00 злотих/місяць, що згідно з архівом курсу гривні щодо іноземних валют, взятого з офіційного сайту Національного банку України (далі - НБУ) станом на день отримання цього дозволу становило не менше аніж 14 000 гривень/місяць. Максимальний розмір заробітної плати разом з преміальними, доплатами та надбавками, отриманої ним в 2020 році, становив 11 600 злотих, що згідно з курсом НБУ по відношенню до гривні (PLN 1 польський злотий - 6,93 гривень) становив 80 388 гривень. Станом на день придбання спірного автомобіля сума заощаджень становила 282 691 гривень. Заощадивши необхідну суму коштів, сторони вирішили придбати легковий автомобіль Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 . Вартість транспортного засобу склала 1 400 євро, що еквівалентно до гривні на жовтень 2020 року 43 106 гривень, що стверджується договором купівлі-продажу вживаного автомобіля від 13 жовтня 2020 року. Додатковими витратами, які сім`я понесла у зв`язку із придбанням автомобіля, було митне оформлення транспортного засобу 87 017 гривень та складалося із двох платежів 74 800 гривень - 15 жовтня 2020 року та 12 217 гривень - 20 жовтня 2020 року. Сукупна сума коштів, витрачених сім`єю на купівлю спірного автомобіля, становила 130 123 гривень.

Тому вважав, що автомобіль слід залишити у його власності, а позивачу - сплатити грошову компенсацію за належну частку спірного спільного сумісного майна. Саме такий поділ відповідно ст.71 СК України відповідатиме інтересам сторін, адже ОСОБА_1 не має посвідчення водія, не має навичок та практики водіння, тоді як він має щоденну потребу у користуванні автомобілем.

Ухвалою Рівненського міського суду від 28 листопада 2022 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду, а вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання.

Рішенням Рівненського міського суду від 27 березня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль "Renault" модель "Laguna", 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_2 на частину автомобіля "Renault" модель "Laguna", 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на частину автомобіля "Renault" модель "Laguna", 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В задоволенні решти позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у істотному порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення первісного позову та залишення без задоволення зустрічного позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неналежність і недопустимість наданих відповідачем доказів щодо оплати його праці у Республіці Польща внаслідок відсутності їх перекладу українською мовою. При цьому документи з перекладу мають бути належним чином посвідченими, а правильність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідченою в порядку ст. 79 Закону України "Про нотаріат".

Вважає, що судом не було додержано принципу змагальності сторін та в порушення вимог ст. 12 ЦПК України безпідставно відмовлено у клопотанні про витребування доказів, які спростовують позицію відповідача. Таким чином суд позбавив позивача права довести обставину перебування ОСОБА_2 за кордоном на день здійснення митних платежів, що призвело ухвалення помилкового судового рішення.

Заявник звертала увагу на хибність тлумачення судом доходів відповідача, оскільки твердження про заробітну плату не менше 2 250 злотих/місяць є неоднозначним та суперечить обставинам справи. Тобто судом не було перевірено на основі належних і допустимих доказів доводи ОСОБА_2 про його дохід у формі зарплати.

Безпідставно відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд не дав належної правової оцінки доказам придбання спірного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_1 . При цьому посилалася на факти, які, на її думку, підтверджують те, що грошові кошти, за які було вчинено договір купівлі-продажу, є її особистими фінансовими ресурсами. Натомість відповідач не спростував наданих заявником доказів щодо придбання транспортного засобу за особисті кошти, а суд хибно застосував принцип презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Крім іншого, покликається на недодержання судом норм ст.ст. 21, 57, 60 СК України, ст.ст. 16, 386, 321, 317, 391 ЦК України, адже придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

У поадному відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим. просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, рішенням Рівненського міського суду від 03 березня 2022 року у справі №569/26481/21, що набрало законної сили, шлюб між сторонами, який зареєстрований 05 вересня 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, розірвано.

08 липня 2011 року на користь ОСОБА_1 подаровано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від того ж дня, а також витягом з Державного реєстру правочинів від 08 липня 2011 року.

В подальшому, 09 серпня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу позивачем продано квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно до пункту 4 договору продаж зазначеної квартири за домовленістю між сторонами вчинено за 134 194 гривень. Ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем особисто до підписання цього договору.

На підставі договору купівлі-продажу вживаного автомобіля №20/10/082 від 13 жовтня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб - автомобіль Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995, номер шасі НОМЕР_1 . Умовами договору передбачено ціну продажу автомобіля, яка склала 1 400 євро, що сплачені на момент передачі автомобіля.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 . Ця ж обставина підтверджується і відомостями, наявними у ЄДРТЗ МВС станом на 02 листопада 2022 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 09 листопада 2019 року відкрито депозитний рахунок в АТ КБ «Приватбанк» на суму 9 000 доларів США, що видно з виписки за відповідним договором.

З копії виписки з АТ «Кредобанк» вбачається, що 15 червня 2020 року позивачем внесено на депозитний рахунок 7 000 доларів США за офіційним курсом НБУ: 26,7303 гривень за один долар США; 09 жовтня 2020 року нею знято з депозитного рахунку 3 500 доларів США; 12 жовтня 2020 року знято депозитні кошти у розмірі 1 500 доларів США та 15 жовтня 2020 року - депозитні кошти у розмірі 1 100 доларів США. Крім того, 20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було знято депозитні кошти з рахунку у розмірі 900 доларів США.

Листом від 24 серпня 2022 року за №31/34аз-17-2022 року Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб Renault модель Laguna, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1995 см3.

Платіжними дорученнями №IB04122006 від 15 жовтня 2022 року на суму 74 800 гривень та №ІВ042658566 від 20 жовтня 2020 року підтверджено здійснення попередньої оплати за митне оформлення ТЗ ВМО-2 на рахунок Поліської митниці держмитслужби. Як призначення платежу зазначено: " ОСОБА_2 попередня оплата за митне оформлення ТЗ ВМО-2".

З дозволу типу А №09923/19 на працевлаштування як іноземця на території Республіка Польща вбачається факт видачі ОСОБА_2 дозволу на працевлаштування з 09 листопада 2019 року до 08 травня 2021 року на посаді водія сідельного тягача на підставі трудового договору на визначений термін, з зарплатнею не менше ніж 2 250 злотих/місяць.

Вважаючи, що її суб`єктивне право власності на автомобіль Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 , всупереч обставинам справи і вимогам закону не визнається відповідачем, у серпні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання спірного транспортного засобу її особистою приватною власністю.

Заперечуючи проти позову, у листопаді 2022 року ОСОБА_2 пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін легкового автомобіля марки Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 , а також про поділ об`єкта спільної сумісної власності подружжя шляхом виділу у власність відповідача спірного легкового автомобіля вартістю 130 123 гривень, стягнувши на користь позивача 65 061, 50 гривень грошової компенсації за частку неподільної речі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом набуття майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід встановити не тільки факт набуття спірного майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому з огляду на доведеність відповідачем тих обставин, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу сторін та за спільні кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , судом визнано його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін.

При цьому суд не погодився із поділом спірного майна шляхом виділу його у власність ОСОБА_2 зі стягненням компенсації частки вартості транспортного засобу через те, що річ є неподільною. Щодо ОСОБА_1 , то вона заперечила проти отримання грошової компенсації, а відповідачем відповідної грошової суми не було внесено на депозитний рахунок, тому за кожною зі сторін визнано право на ідеальну частку автомобіля марки Renault модель Laguna, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 , та залишено його у спільній частковій власності.

Оскільки задоволення зустрічного позову виключає обґрунтованість первісних вимог, судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З правового висновку Верховного Суду, що висловлений у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №569/19885/19, вбачається, що відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша ст. 69 СК України).

Відповідно до частини першої ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга ст. 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта ст. 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України (частина третя ст. 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої ст. 364 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя ст. 368 ЦК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята ст. 71 СК України).

Оскільки жодна зі сторін у справі не виявила наміру на отримання грошової компенсації за частку у спірному майні, яке є неподільним відповідно до правил частини другої ст. 183 ЦК України, і на попереднє внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду, тому правильним є висновок про виділ кожній зі сторін ідеальної частки спірного майна.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду при оцінці наявних доказів у справі, то колегія суддів звертає увагу на таке. З роз`яснень, даних пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. № 11, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти, отримані від продажу квартири належної позивачу та внесені на депозитні рахунки.

Разом з тим, як правильно зауважив суд попередньої інстанції, відповідач надав суду докази про видачу дозволу на працевлаштування на території Республіка Польща з 09 листопада 2019 року до 08 травня 2021 року на посаді водія сідельного тягача, на підставі трудового договору на визначений термін, з зарплатнею не менше ніж 2 250 злотих/місяць, що свідчить про те, що він постійно працював, отримував дохід та міг здійснити матеріальний внесок в придбання спірного автомобіля.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, аргументи заявника про нехтування судом положеннями п.3 ч.1 ст. 57 СК України, відповідно до яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. При цьому встановлено відсутність об`єктивних і переконливих доказів про те, що виключно за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу квартири, придбано в оплатному порядку спірний автомобіль.

Тобто позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а тому правильним є висновок, що автомобіль «Renault» модель «Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін.

За наведених обставин справи самі по собі договір від 08 липня 2011 року дарування квартири АДРЕСА_2 , договір від 09 серпня 2019 року купівлі-продажу цієї квартири та договір депозиту від 08 серпня 2019 року не свідчать про переконливість доводів ОСОБА_1 стосовно придбання спірного транспортного засобу винятково за її особисті кошти.

Тому не можна погодитися з твердженнями ОСОБА_1 про застосування норм матеріального права, які не підлягали застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

З приводу посилань автора апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, то вони теж на увагу не заслуговують.

Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, матеріали справи не містять, заявником представлено не було, а апеляційним судом їх не було здобуто. При цьому відсутні й обставини порушення норм процесуального права, які спонукали би до обов`язкового скасування судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Частинами першою, четвертою ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки в решті судове рішення сторонами не оскаржувалося, а законних підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги встановлено не було, тому мотивів для перегляду його в іншій частині колегія суддів не знайшла.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків