Справа №489/5205/20
Провадження № 22-ц/812/545/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану адвокатом

Поповською Оксаною Михайлівною

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено 13 березня 2023 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк`з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 02 жовтня 2012 року.

Відповідач при підписані анкети-заяви погодила, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті, складає між нею та АТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повної обсязі, а саме надав можливість відповідачеві розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Між тим, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором виконували неналежним чином, станом на 17 вересня 2020 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 70164,84 грн., з яких: 43831,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 43831,86 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 15754,12 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 10578,86 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії.

12 квітня 2021 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просили стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 жовтня 2012 року у розмірі 59585,98 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 43831,86 грн. в тому числі 43831,86 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625- 15754,12 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 жовтня 2012 року в розмірі 43831 грн. 86 коп. та судовий збір у розмірі 1313 грн. 11 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 у розмірі 15754 грн. 12 коп. - відмовлено.

Мотивуючи часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо стягнення непогашеної заборгованості по тілу кредиту у розмірі 43831 грн.86 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачеві не повернуті, а строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, а відтак кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Укладений між сторонами кредитний договір від 02 жовтня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить ні строку повернення кредиту, ні умов щодо погодження сторонами розміру процентної ставки.

Обґрунтовуючи своє право вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості від 02 жовтня 2012 року, позивач посилався на витяг з Умов та правил банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємної частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення за для задоволення вимог про стягнення заборгованості за відсотками на прострочений кредит.

Більш того, суд зазначав, що відповідач посилається на порушення кримінального провадження ще у 2018 році. Проте, на час розгляду справи у 2023 році відповідачкою не надано жодних даних щодо результатів розслідування у кримінальному провадженні. Саму по собі наявність відкритого кримінального провадження за заявою відповідачки суд не розцінює як доказ дотримання нею зобов`язань за договором про надання банківських послуг, а також, з урахуванням презумпції невинуватості, доведення вчинення будь-якою особою шахрайських дій відносно відповідача, в тому числі і використання її кредитної картки. Належним доказом у такому випадку є виключно вирок суду.

Також суд дійшов висновку, що звернення відповідачки з заявою до правоохоронних органів жодним чином не спростовує того висновку, що відповідно до п. 8.11 Умов та правил, клієнт несе відповідальність за всі проведені операції з використанням передбачених Договором засобів його ідентифікації та аутентифікацїї, а також що відповідно до п. 8.15 Умов та правил у разі якщо клієнт дає згоду на проведення операцій з Картами або нанесеними на них даними поза полем його контролю, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі, Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІН-коду.

Відтак, суд приходить висновку, що відповідачка не довела той факт, що вона не знімала особисто кошти з банківської картки, що вона не передавала свою картку іншим особам чи не розголошувала відомостей, які б допомогли третім особам зняти кошти з її рахунку.

Таким чином, суд вважав, що відповідачкою не надано суду належних доказів в обґрунтування її заперечень щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Натомість, з пояснень позивача вбачається, що саме нею не було дотримано Умов та правил, з якими вона була ознайомлена та погодилась, зокрема, в частині розголошення даних (номеру картки, пін-коду тощо) іншим особам та не забезпечила схоронність мобільного пристрою.

Крім того, суд зауважує, що сторонами по справі не надано доказів, того, що відповідачка зверталася до банку, дотримуючись критерію «негайно», з повідомленням про зняття коштів з її картки.

Також зазначив, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно до розрахунку заборгованості, наданого суду, останнє погашення кредиту і процентів відбулось 12 серпня 2019 року у розмірі 1000,00 грн., і саме з цього часу у Банку виникло право вимоги повернення кредиту.

З відповідним позовом до суду АТ КБ «Приватбанк» звернувся 23 жовтня 2020 року, тобто у межах установленого законом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказує, що позовні вимоги позивача є безпідставними і недоведеними, рішення суду таким, що ухвалено з неправильним установленням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому просили про його скасування в частині вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині просила залишити судове рішення без змін.

Вказувала, що суд вважав доведеними позовні вимоги позивача. Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заборгованість відповідача за фактично отриманою сумою кредитних коштів

Зокрема, позивач не довів, що зазначені у довідці 02 грудня 2014 року розрахунки і банківські картки мають відношення до заяви-анкети від 02 жовтня 2012 року, яку підписала ОСОБА_1 02 жовтня 2012 року.

Наданий розрахунок процентів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за кредитною карткою НОМЕР_1 операції за якою від 01 серпня 2019 року по 01 березня 2020 року, хоча термін дії картки закінчився до 02.2018 року. Крім того, зазначений розрахунок не оформлений належним чином, бо в ньому не зазначено прізвище посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року.

Вказує, що Суд вірно визначився, що без надання підтверджень у заяві-анкеті домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, як і самої суми кредитних коштів, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть слугувати стандартною (типовою) формою, що відповідала в момент укладення з відповідачкою кредитного договору.

Також погоджуються із висновком суду про те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети підписаний сторонами не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, судом не перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості в сумі 43 831,86 грн., з яким погодився суд. Сума заборгованості непогашеного тіла кредиту відповідача перед банком згідно їхнього розрахунку складає -22 350,0 грн. станом на 28 серпня 2018 року, оскільки 17 500,0 грн. 28 серпня 2018 року було сплачено відповідачем.

Посилається на те, що анкету-заяву між банком і ОСОБА_1 не можна вважати укладеним кредитним договором виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності з покладанням на слабшу сторону споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору, яким не передбачено навіть строків повернення кредиту.

Також, сумнів викликає те, що без попередження та без повідомлення банк 27 серпня 2018 року на банківську картку НОМЕР_2 ОСОБА_1 зараховує велику суму грошей - 31 660,0 грн., згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 02 жовтня 2012 року наданого позивачем. Того ж дня, фактично відразу після зарахування, шахрайським шляхом з цієї банківської картки були зняті зараховані кошти в сумі - 34000,0 грн., що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Доказом того, що ОСОБА_1 не знала про таку суму коштів і не могла її фізично зняти з картки того ж дня, свідчить довідка видана за місцем її роботи. Також, дивує те, що після цього, банк 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 видає нову картку № НОМЕР_3 строк дії до 06/22.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 02 жовтня 2012 року починаючи з 02 грудня 2014 року ОСОБА_1 з карткових рахунків знімала гроші, але й повертала. Так, перед зарахуванням великої суми грошей 27 серпня 2018 року -31 660,0 грн., станом на 25 серпня 2018 року - витрати клієнтом кредитних коштів були рівні нулю.

Вказує, що суд, не звернув уваги, що вони заявляли про те, що у відповідності до ст.256 ЦК України строк у межах якого банк міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права сплив згідно до ст.257 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Сторони про розгляд справи судом апеляційної інстанції повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 02 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.16).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по рахунку(а.с.52-59).

До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником, представник банку додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold». (а.с.17) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником (а.с. 18-43).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 березня 2021 року становить 59585,98 грн., з яких: 43831,86 грн. заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 43831,86 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 15754,12 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з ч.1,2 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 02 жовтня 2012 року розмір процентної ставки не встановлено.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив крім простроченого тіла кредиту, стягнути з відповідача заборгованість за відсотками нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Більш того, відповідач заперечувала ознайомлення з Умовами та Правилами надання їй банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови і Правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 02 жовтня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, як вбачається з Виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , яка повністю кореспондується із розрахунком заборгованості, відповідачка дуже активно користувалася платіжною карткою, як на оплату, так і на поповнення карткового рахунку.

Більш того, як вбачається з виписки по особовому рахунку, ОСОБА_1 поповнювала відновлювальний картковий рахунок (який визначений для кредитної та дебетової схеми використання).

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Зважаючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів уважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржницею обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Також судом встановлено, що сума заборгованості по кредитному ліміту збільшилася у зв`язку із можливістю використання послуги «Миттєва розстрочка» .

АТ КБ «ПриватБанк» надає можливість своїм клієнтам, які мають кредитну картку, скористатися сервісом « Миттєва розстрочка ».

Відповідач за допомогою кредитної картки скористалася даним сервісом.

Отримання зазначених коштів відображено в виписці по рахункам, яка згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12 квітня 2012 року, мають статус первинних документів, а отже є належними та допустимими доказами по справі. «Миттєва розстрочка» - це сервіс, який дозволяє погашати заборгованість рівними частинами, списання яких відбуватиметься один раз на місяць з кредитної картки.

Як вбачається з виписки позивача по рахункам і це підтверджується виписками про рух коштів, відповідач з вересня 2018 року по червень 2019 року додатково скористалася сервісом банку «Миттєва розстрочка» та всю заборгованість по кредитній картці було переведено на умови миттєвої розстрочки, а тому відповідач мала можливість слідкувати за рухом коштів по рахунку.

Так як, послуга "Миттєва розстрочка" не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки за картковим рахунком, користувалася кредитними коштами, наданими їй АТ КБ «ПриватБанк» за договором б/н від 02 жовтня 2012 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів, проте виходячи з фактичного використання позичальницею кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з цим позовом. Між тим, на вказане суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно стягнув заборгованість за кредитом у розмірі 43841 грн.86 коп.

За матеріалами справи станом на 08 червня 2018 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором. Проте у період з 12 червня 2018 року по 01 березня 2020 року ОСОБА_1 отримано 67550 грн. 61 коп. та на погашення заборгованості сплачено 44916 грн.02 коп., відтак, різниця між фактично отриманими та повернутими коштами становить 22 634,59 грн. Тому, на думку колегії суддів апеляційного суду, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідачки в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту є безпідставними.

Ні довідка з місця роботи №33-18-48 від 28 лютого 2019 року, ні інформація з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28 серпня 2018 року( а.с.118,119) не є належними, допустимими доказами, які б вчинення шахрайських дій щодо відповідача.

Колегія суддів погоджується з твердженнями суду першої інстанції про те, що на час розгляду справи у 2023 році відповідачем не надано жодних даних щодо результатів розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому у 2018 році, а сама по собі наявність зареєстрованого кримінального провадження за заявою відповідачки не розцінюється як доказ, з урахуванням презумпції невинуватості, доведення вчинення будь-якою особою шахрайських дій відносно відповідача, в тому числі, із використання її кредитної картки. Належним доказом у такому випадку є виключно вирок суду.

Інші доводи апеляційної скарги на висновку суду не впливають.

В суді першої інстанції відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов`язку позичальниці щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов`язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то в такому випадку позовна давність обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.

Судом встановлено, що відповідачці неодноразово надавалися кредитні картки 02 грудня 2014 року № НОМЕР_4 зі строком дії до 02/18; 20 жовтня 2017 року № НОМЕР_5 зі строком дії до 10/21; 20 серпня 2018 року № НОМЕР_3 зі строком дії до 06 /22 ( а.с. 15).

До суду банк звернувся в межах строку дії картки від 20 серпня 2018 року- 23 жовтня 2020 року, за такого колегія суддів вважає, що трирічний строк на звернення з позовом не пропущено та підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав відсутні.

Суд першої інстанції при вирішенні заяви про застосування позовної давності хоча виходив із інших підстав, однак основний висновок про те, що позивачем не пропущена позовна давність при звернення до суду, є вірним.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищенаведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнутої суми заборгованості за кредитним договором, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 22634,59 грн. заборгованості за кредитом.

Апеляційний суд враховує, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені вимог щодо стягнення відсотків не оскаржувалось, апеляційна скарга відповідача також не містить заперечень проти висновків суду в цій частині, а відтак зазначені обставини не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення вимог банку, оскаржуване судове рішення в частині розподілу судових витрат слід змінити. Так позов позивача задоволено на 37,99% (59585,98/22634,59 х100), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 798,54 грн. (2102х37,99%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги на 51,64% (22634,59/43831,86х100) з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1017,13 грн. (1969,66х51,64%) судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Поповською Оксаною Михайлівною задовольнити частково

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2023 року в частині суми стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором у сумі 22 634 грн (двадцять дві тисячі шістсот тридцять чотири) 59 коп. та 798 грн. (сімсот дев`яносто вісім) 54 коп. судового збору.

Стягнути Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) 1017 грн. (одну тисячі сімнадцять) 13 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 червня 2023 року.