Номер провадження 2/754/2798/23
Справа №754/4356/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01 червня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Париста А.

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), діючи через представника адвоката Бойчук О.Я. звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50000 гривень, що підтверджується відповідною письмовою розпискою. Передача коштів відбулась у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до зазначеної розписки, ОСОБА_2 зобов`язався повернути гроші в повному обсязі своєчасно до 31 грудня 2020 року. 27 липня 2020 року на прохання Відповідача, Позивач додатково передав йому грошові кошти у розмірі 70000 гривень, що підтверджується відповідною письмовою розпискою. Передача коштів відбулась у присутності свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, грошові кошти по жодній із розписок не повернув, на зв`язок з ОСОБА_1 перестав виходити. Своїм підписом на зазначених розписках ОСОБА_2 засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору позики є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. 11 лютого 2021 року представником Позивача, ОСОБА_6 було направлено вимогу Відповідачу про повернення грошових коштів у розмірі 70000 гривень згідно розписки від 27 липня 2020 року. Вказана вимога проігнорована,ж відповіді Позивач чи йог представник не отримали. Зважаючи на це, підлягають стягненню інфляційні витрати від 01 квітня 2020 року на суму 50 000 гривень за період з 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року, що становить 20 690,01 гривень. А також, підлягають стягненню інфляційні втрати за розпискою від 27 липня 2020 року на суму 70 000 гривень за період з 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року на суму 28 966,02 гривень. Через прострочення Відповідачем терміну виконання своїх зобов`язань, а також у зв`язку із свідомим уникненням мирного вирішення спору, Позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень та 20 690 (двадцять тисяч шістсот дев`яносто) гривень інфляційних втрат за розпискою від 01 квітня 2020 року. Також стягнути суму боргу, що становить 70000 (сімдесят тисяч) гривень та 28 966 ( двадцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят шість) гривень інфляційних втрат за розпискою від 27 липня 2020 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник Позивача подав до суду заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, вимоги позову підтримали в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідач до судового розгляду не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, причини неявки суду не повідомляв.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, а також 27 липня 2020 року ОСОБА_1 додатково передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути зазначені суми до 31 грудня 2020 року

Факт укладання такої угоди підтверджується розписками ОСОБА_2 від 01 квітня 2020 року та 27 липня 2020 року, а також присутністю свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Грошові кошти станом на час звернення до суду позивачу не провернуті.

Відповідно до вимоги, яка була направлена ОСОБА_2 11 лютого 2021 року про повернення коштів в сумі 70 000 гривень ОСОБА_1 - була проігнорована.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даними договорами, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг за розпискою від 01 квітня 2020 року в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень та за розпискою від 27 липня 2020 року в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу борг, а також інфляційни втрати за користування коштами.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем зазначені вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат за розпискою від 01 квітня 2020 року на суму 50 000 гривень в розмірі 20 690, 01 гривень за період від 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року станом на 11 січня 2023 року, а також за розпискою від 27 липня 2020 року на суму 70 000 гривень в розмірі 28 966,02 гривень за період 01 січня 2021 року по 28 лютого 2023 року.

У встановлений в розписці в визначений строк відповідач не повернув позивачу грошові кошти.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2147,20 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 11-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість згідно розписки від 01 квітня 2020 року у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень та інфляційних втрат у розмірі 20 690 (двадцять тисяч шістсот дев`яносто) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість згідно розписки від 27 липня 2020 року у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень та інфляційних втрат у розмірі 28966 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят шість) гривень та судовий збір в розмірі 2147 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя: