Справа № 740/5006/21
Провадження № 2/740/37/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання - Лазоренко Л. Ю., Зінич А. С.,

учасники справи:

-позивачка ОСОБА_1 ,

-представник позивачки - Прокопець С. М. ,

-представник відповідача - Луєнко Ю. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна,

установив:

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати об`єктом права спільної сумісної власності автомобіль марки RENAULT, модель kangoo, р. н. НОМЕР_1 , червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , позивачка за власні кошти його поховала, відбула усі похоронні обряди, в тому числі поминальні. За його життя, починаючи з 2007 року і до його смерті вони спільно проживали як подружжя без реєстрації шлюбу, проживали у неї вдома, де він згодом зареєстрував своє місце проживання. Вони вели спільне господарство, робили взаємні капіталовкладення на ремонт будинку, купували побутову техніку, оплачували комунальні послуги, купували інше майно за рахунок спільних коштів, їздили відпочивати, тобто мали взаємні права та обов`язки і були пов`язані спільним побутом.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, спадкоємцем є відповідач. У процесі спілкування з відповідачем виник майновий спір з приводу спадкового майна - автомобіля марки RENAULT kangoo, який зареєстрований за спадкодавцем, але набутим ним під час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Оскільки спірний автомобіль придбаний у період проживання однією сім`єю, то позивачка вважає, що він є об`єктом спільною сумісної власності і вона має право на частку автомобіля, а тому за захистом своїх прав звернулася до суду з цим позовом.

У відзиві на позов представник відповідача - адвокат Луєнко Ю. В. позов не визнав, зауважив, що обраний позивачкою спосіб захисту жодним чином не сформований на відновлення чи захист прав та не є ефективним. Установлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надає позивачці жодних спадкових прав на його майно, оскільки відповідач є спадкоємцем першої черги майна померлого як його син та у встановленому порядку і строки спадщину прийняв. 08 січня 2019 року відповідач подав до приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Варави Н. П. заяву про прийняття спадщини після свого батька, у зв`язку з чим нотаріусом була відкрита спадкова справа № 1/2019, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 63582086. 09 січня 2019 року брат відповідача - ОСОБА_6 подав до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини на його користь, у зв`язку з чим відповідач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після ОСОБА_5 . До складу спадкового майна спадкодавця входить транспортний засіб автомобіль марки RENAULT kangoo, 2000 р. в., кузов № НОМЕР_2 , р. н. НОМЕР_3 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_4 від 28.07.2017 зареєстрований за спадкодавцем. Постановою приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Варави Н. П. № 425/02-31 від 16.04.2019 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що ним не було подано оригіналу документа, що посвідчує право власності на транспортний засіб. Указаний документ знаходиться у позивачки, з якою спадкодавець дійсно проживав на час смерті у будинку по АДРЕСА_1 і яка утримує в себе спірний транспортний засіб. Однак спірний автомобіль був придбаний батьком відповідача ще до відносин із позивачкою. При цьому стосунки позивачки та ОСОБА_5 у вказаний позивачкою період часу мали не постійний, а періодичний характер, оскільки у цей час він протягом двох років зустрічався і періодично проводив час та проживав з іншою жінкою. Лише протягом останніх місяців з квітня 2018 року по дату смерті ОСОБА_5 мав постійні стосунки з позивачкою та проживав у її будинку. Просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 21 жовтня 2021 року 09-00 год., яке в подальшому відкладалося.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 18 січня 2022 року 14-00 год.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 днів введено воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався. Останнім Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22 відновлено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з 05 травня 2022 року.

Судові засідання в справі неодноразово відклалися з різних причин, востаннє - на 23 травня 2023 року 14-00 год.

У судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Прокопець С. М. підтримали позов з викладених у ньому обставин та просили задовольнити. Зокрема, позивачка пояснила, що почала проживати разом з ОСОБА_5 за її місцем проживання з червня 2007 року, і тоді в нього вже був у власності спірний автомобіль. Вважала, що має право на цей автомобіль, оскільки з 2007 року і до смерті ОСОБА_5 вони спільно проживали як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, тобто фактично були подружжям. Подальша перереєстрація вказаного автомобіля, спочатку на позивачку, потім - на ОСОБА_5 відбулася виключно за його бажанням, як він того хотів. Було оформлено договір купівлі-продажу, а не дарування, бо так дешевше за оформлення документів.

Допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердили те, що у 2007 році (приблизно з червня місяця) ОСОБА_5 та ОСОБА_1 почали проживали разом як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт, їздили відпочивати, і це тривало до самої смерті ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Луєнко Ю. В. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зауважив, що факт, який просить установити позивачка, не тягне жодних юридичних наслідків, оскільки спірний автомобіль придбаний ОСОБА_5 ще до початку будь-яких відносин з позивачкою, а тому цей автомобіль був його особистою власністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до довідки від 23 липня 2019 року № 209, виданої Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_5 був зареєстрований з 11.06.2008 по 28.07.2017 за адресою: АДРЕСА_2 , що узгоджується також копією з будинкової книги (а. с. 6 - 8).

Відповідач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а. с. 13).

Згідно з довідкою ТСЦ МВС № 7443 від 30.10.2019 № 31/25/15-713, 29.09.2006 автомобіль марки RENAULT моделі kangoo зареєстрований за ОСОБА_5 ; 12.11.2016 вказаний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_1 ; 28.07.2017 цей автомобіль перереєстрований на ОСОБА_5 (а. с. 54, 57). За змістом указаної довідки, перша реєстрація вказаного автомобіля за ОСОБА_5 відбулася 29.09.2006, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2006 № 217, копії якого не надано у зв`язку з тим, що документи в архіві ТСЦ № 7443 зберігаються 3 роки.

Отже, установлено, що спірний автомобіль ОСОБА_5 придбав за свого життя ще у червні 2006 році, у той час, як позивачка в позові просила встановити факт її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року, а в судовому засіданні пояснила, що вони почали спільно проживати з червня 2007 року.

Також установлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 липня 2021 року, ухваленим у справі № 740/342/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу автомобіля, яке в частині змінене постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Указаними судовими рішеннями установлено, що 28.07.2017 в приміщенні територіального сервісного центру МВС 7443 РСЦ МВС Чернігівської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу № 7443/2017/560535 транспортного засобу - автомобіля марки RENAULT моделі KANGOO, 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , червоного кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до якого продавцем є ОСОБА_1 , а покупцем - ОСОБА_5 . Продавець зобов`язується передати у власність покупцеві вказаний транспортний засіб, зареєстрований за продавцем 12.11.2016, на умовах даного договору. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна та оформляється актом приймання передачі у двох примірниках, які підписуються сторонами. Пунктом 2.2 договору визначено, що право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Згідно з п. 3.1 договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10 090 грн.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, суд керувався тим, що з моменту укладення договору та реєстрації права власності покупця за договором - ОСОБА_5 на автомобіль і по день смерті останнього позивачка не мала жодних претензій до нього щодо неналежного виконання умов договору, питання про розірвання договору не порушувала. Натомість, звернулась до суду з позовом лише тоді, коли спадкоємець померлого звернувся з вимогою про визнання за ним права власності на спірний автомобіль у порядку спадкування та його витребування з володіння позивачки. Також суд вважав, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, відчуження автомобіля позивачкою відбулось у встановленому законом порядку, і ОСОБА_5 правомірно набув право власності на цей автомобіль. Факт передачі автомобіля у власність ОСОБА_5 є підтвердженням того, що останній розрахувався за нього з ОСОБА_1 у повному обсязі (п. 2.1, 2.2, 5.1 договору). Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, залишив у цій частині без змін рішення суду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що н алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що с уд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Д остатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ст. 89 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Так, позов обґрунтовано тим, що позивачка та ОСОБА_5 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року, і за поясненнями позивачки, наданими в судовому засіданні, саме з червня 2007 року, однак, як установлено, спірний автомобіль ОСОБА_5 набув у власність за свого життя у червні 2006 року, тобто за рік до зазначених позивачкою обставин. При цьому позивачка не обґрунтувала і не надала жодних доказів на підтвердження того, що станом на час набуття у власність ОСОБА_5 у червні 2006 року спірного автомобіля вони проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Разом з цим суд вважає, що вказані позивачкою обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме спільний відпочинок, спільні фотокартки самі по собі без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Реєстрація ОСОБА_5 разом із позивачкою за однією адресою, участь позивачки у похованні ОСОБА_5 не є беззаперечними та достатніми доказами того, що вони проживали однією сім`єю на час набуття останнім у власність спірного майна. Самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

При цьому суд ураховує, що ОСОБА_1 і ОСОБА_6 у 2016 і 2017 роках, за життя останнього, двічі укладали договори купівлі-продажу спірного автомобіля, спочатку ОСОБА_6 відчужив на користь ОСОБА_1 , а потім вона - йому, що свідчить про те, що між ними склалися договірні відносини, що вочевидь виключає наявність між ними сімейних відносин, притаманних подружжю.

Отже, позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу на час набуття останнім спірного автомобіля.

За таких обставин, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , як чоловікові та жінці, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

При ухваленні рішення суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 10 вересня 2020 року у справі № 369/3338/17, від 23 листопада 2022 року в справі № 283/242/20.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то понесені позивачкою судові витрати слід покласти на неї.

Відповідачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 496,20 грн (а. с. 146), які згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивачки. Щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн слід зазначити таке.

При визначенні та стягненні витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, суд надає оцінку поданим доказам та визначаючи фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат, вважає, що вказані витрати на підставі ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивачки у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом ст. 137 ЦПК України, до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі №910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Разом з цим згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і тому суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 19/04/4/3 від 22 жовтня 2019 року відповідач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн за послуги адвоката Луєнка Ю. В., що підтверджується актом про надану правничу (правову) допомогу та детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (додаток № 1 до акта про надану правничу (правову) допомогу).

Суд вважає за можливе стягнути з позивачки на користь відповідача зазначені витрати на правничу допомогу, вважаючи їх розмір співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг. При цьому суд ураховує, що заявляючи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, представник позивачки не довів неспівмірності таких витрат.

Таким чином, з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати в загальному розмірі 25 496,20 грн.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 81, 89, 137, 141, 263 - 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП - НОМЕР_6 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП - НОМЕР_7 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати в загальному розмірі 25 496 (двадцять п`ять тисяч чотириста дев`яносто шість) гривень 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене і підписане 06.06.2023.

Суддя І. М. Шевченко