Справа № 161/7553/23 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/1136/23 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представників позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача Державної казначейської служби України Христюк А. В.,

представника відповідача Офісу Генерального прокурора Романішиної Т. Л.,

представника відповідача Національного антикорупційного бюро України Ярчака І. С.,

представника відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Рижик С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Офісу Генерального прокурора, Національного антикорупційного бюро України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, за апеляційними скаргами відповідачів Офісу Генерального прокурора, Національного антикорупційного бюро України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2023 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року, за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивачка звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що 17 листопада 2017 року їй було вручено повідомлення про підозру про те, що вона підозрюється у зловживанні службовим становищем, тобто умисному з метою одержання неправомірної вигоди для іншої юридичної особи ТзОВ «Житлобуд-2» та ПАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» використанню службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки та завдало шкоду державним інтересам, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України.

В подальшому 28 листопада 2018 року детективом НАБУ їй було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, а 22 лютого 2019 року було складено та затверджено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, який був надісланий для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

11 листопада 2019 року на підставі ухвали Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року кримінальне провадження № 0000188 за її обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України, надійшло на розгляд до Вищого антикорупційного суду.

Позивачка також зазначала, що 15 вересня 2021 року на підставі вироку Вищого антикорупційного суду її було визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Вищого антикорупційного суду від 15 вересня 2021 року.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 28 січня 2022 року клопотання виконуючого обов?язки керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Вищого антикорупційного суду від 15 вересня 2021 року залишено без задоволення.

Позивачка зазначала, що за час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності вона зазнала душевних страждань, оскільки змушена була доводити свою невинуватість. Впродовж усього кримінального провадження вона жила у страху та боялася бути притягнутою до відповідальності за тяжкий злочин, який вона не вчиняла.

Крім того у зв`язку з розголосом даної справи в ЗМІ, у неї порушились зв`язки з рідними, близькими, друзями та знайомими, що змушувало її докладати значних зусиль для доведення своєї невинуватості.

У день пред`явлення підозри 17 листопада 2017 року на фоні переживань і хвилювань вона потрапила до лікарні та була виписана 01 грудня 2017 року.

Позивачка вважає, що за час перебування під слідством та судом, а саме з моменту пред`явлення їй підозри 17 листопада 2017 року по 28 січня 2022 року (винесення ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду про залишення без задоволення клопотання виконуючого обов?язки керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Вищого антикорупційного суду від 15 вересня 2021 року) їй було завдано значну моральну шкоду. Також нею були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 55 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд стягнути з Державного бюджету України в її користь 337 160 грн у відшкодування моральної шкоди, а також 55 000 грн за надання правничої допомоги.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2023 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 325 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 55 000 грн понесених витрат за надання правничої допомоги під час кримінального провадження.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року заяву про стягнення судових витрат задоволено частково, ухвалено стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відповідач Національне антикорупційне бюро України у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

У своїй апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про стягнення судових витрат відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Національного антикорупційного бюро України представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Усаченко О. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України представник позивачки адвокат Усаченко О. В. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача Офісу Генерального прокурора Романішина Т. Л., представник відповідача Національного антикорупційного бюро України Ярчак І. С., представник відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Рижик С. О. та представник відповідача Державної казначейської служби України Христюк А. В. подані апеляційні скарги підтримали, просили скарги задовольнити, позивачка ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 апеляційні скарги заперечили, просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів Офісу Генерального прокурора, Національного антикорупційного бюро України та Державної казначейської служби України слід залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачці ОСОБА_1 було завдано моральну (немайнову) шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з незаконним притягнення її до кримінальної відповідальності, а також погіршення стосунків з оточуючими людьми, що тепер вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя та настанні інших негативних наслідків у виді переживань через позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, невизначеності щодо майбутнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру про те, що вона підозрюється у зловживанні службовим становищем, тобто умисному з метою одержання неправомірної вигоди для іншої юридичної особи ТзОВ «Житлобуд-2» та ПАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» використанню службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки та завдало шкоду державним інтересам, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України (т. 1, а. с. 17-21).

28 листопада 2018 року детективом НАБУ Павлову Л. Р. було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, а 22 лютого 2019 року було складено і затверджено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, який був надісланий для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області (т. 1, а. с. 22-36).

11 листопада 2019 року на підставі ухвали Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року кримінальне провадження № 0000188 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України, надійшло до розгляду до Вищого антикорупційного суду.

На підставі вироку Вищого антикорупційного суду від 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення (т. 1, а. с. 37-81).

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Вищого антикорупційного суду від 15 вересня 2021 року (т. 1, а. с. 82-85).

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 28 січня 2022 року клопотання виконуючого обов?язки керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Вищого антикорупційного суду від 15 вересня 2021 року залишено без задоволення (т. 1, а. с. 86-89).

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Як передбачено частиною 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частин 1, 7 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Також згідно з частиною 1 статті 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 57).

Звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 зазначала, що вона у зв?язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності зазнала моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу, приниженні ділової репутації.

За матеріалами справи судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 17 листопада 2017 року по 01 грудня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Луцькій центральній районній лікарні (т. 1 а. с. 92).

Також судом встановлено, що в засобах масової інформації висвітлювалася інформація стосовно подій, зокрема, стосовно вручення підозри у вчиненні кримінального правопорушення позивачці ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 94-107).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (пункт 14 частини 1 статті 3 КПК України).

Отже, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвали про закриття кримінального провадження.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У пункті 253 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» вказано, що Суд зазначає, що момент, з якого стаття 6 починає застосовуватись до кримінальних питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у пункті 1 статті 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Згідно з частиною 3 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачці було завдано моральну (немайнову) шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з незаконним притягнення до кримінальної відповідальності, а також погіршення стосунків з оточуючими людьми, що тепер вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя та настанні інших негативних наслідків у виді переживань через позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, невизначеності щодо майбутнього.

Також судом першої інстанції правильно визначено межі відшкодування моральної шкоди, строк перебування позивачки під слідством і судом, починаючи з 17 листопада 2017 року (вручення підозри) і по 03 листопада 2021 року (постановлення ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду), та розмір спричиненої позивачці моральної шкоди для розумного задоволення вимог, як потерпілої особи внаслідок незаконного притягнення до відповідальності, при цьому зважаючи і дотримуючись принципів розумності і справедливості у розмірі 325 000 грн.

Крім того колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відшкодування витрат за надання правничої допомоги під час кримінального провадження.

Згідно з угодою про захист та надання правової допомоги від 20 листопада 2017 року, додатком до угоди від 20 листопада 2017 року про захист та надання правової допомоги від 20 листопада 2017 року, квитанцією № 04/11/17 від 04 грудня 2017 року на суму 20 000 грн, актом приймання-передачі наданих послуг від 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 надавалась правова допомога та захист у кримінальному провадженні № 0000144 від 29 лютого 2016 року і вартість визначена в розмірі 20 000 грн, яка сплачена позивачкою (т. 1, а. с. 113-116).

Також згідно з договором № 02/10-19 про надання правничої допомоги та захист інтересів від 04 лютого 2019 року, додатком до договору від 04 лютого 2019 року про надання правничої допомоги та захист інтересів від 04 лютого 2019 року, квитанцією № 02/10-19 від 04 лютого 2019 року на суму 35 000 грн, актом приймання-передачі наданих послуг від 28 січня 2022 року позивачці у цій справі ОСОБА_1 також надавалась правова допомога та захист у кримінальному провадженні № 0000188 від 23 листопада 2017 року, вартість якої визначена в розмірі 35 000 грн, яка сплачена позивачкою (т. 1, а. с. 117-122).

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У пункті 35 своєї постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що як у цивільному, так і в адміністративному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

Згідно з правовим висновком, викладеним у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що безпосередньо з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути кошти у відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в користь позивачки ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій цивільній справі у розмірі 5 000 грн з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

За положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, а тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми , що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

В матеріалах справи наявний договір № 27/04-23 про надання правової допомоги та представництво від 27 квітня 2023 року, квитанція № 02/10-19 від 09 травня 2023 року на суму 10 000 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 26 вересня 2023 року, (т. 1, а. с. 124, 125, 126, т. 2, а. с. 78).

Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром витрат на оплату послуг адвоката на суму 5 000 грн з урахуванням складності справи і виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Доводи апеляційних скарг відповідачів не спростовують висновків суду та не впливають на правильність рішення суду першої інстанції та на правильність додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції і додаткове рішення суду першої інстанції постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідачів Офісу Генерального прокурора, Національного антикорупційного бюро України та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді