Справа № 301/309/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., БИСАГИ Т.Ю.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/309/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа Петро Миколайович і ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 8 червня 2021 року, повний текст якого складено 10 червня 2021 року, головуюча суддя Пітерських М.О., -

встановив:

12.02.2021 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Сідун В.М., звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивуючи таким.

07.07.2020 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, за яким позивач надав відповідачу кошти в сумі 9000,00 дол. США, що їх ОСОБА_2 обіцяв повернути не пізніше кінця липня 2020 року. Про укладення договору позики, отримання коштів та умови щодо строку повернення грошей свідчить видана ОСОБА_2 розписка.

Однак, незважаючи на настання строку виконання умов договору щодо повернення коштів, відповідач їх у цей строк не повернув. Позивач 11.09.2020 направив відповідачу ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів, яка була проігнорована, тому до боржника був у справі № 301/2043/20 пред`явлений позов про стягнення боргу, що був задоволений рішенням Іршавського районного суду від 30.11.2020.

За результатом розгляду заяви про забезпечення позову, яка надійшла до суду 15.10.2020 у справі № 301/2043/20, Іршавський районний суд 16.10.2020 наклав арешт на рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 і знаходиться у нього або в інших осіб. В ухвалі про забезпечення позову зазначено, що вона підлягає негайному виконанню, тому ухвала підлягала негайному направленню до Іршавського РВ ДВС.

Утім, скориставшись тим, що відомості до реєстру про накладення арешту на майно з технічних причин були внесені лише 20.10.2020, відповідач ОСОБА_2 уклав за згодою своєї дружини ОСОБА_4 , яка є секретарем Іршавського районного суду, договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М. 17.10.2020 за реєстровими № 1219 і № 1220, за якими все своє майно, на яке фактично вже було накладено арешт ухвалою суду: торговий комплекс та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , подарував своїй доньці ОСОБА_3 , чим унеможливив звернення стягнення на це майно.

Відповідач ОСОБА_2 із очевидністю був обізнаний про намір ОСОБА_1 звернутися до суду з метою захисту своїх прав і про факт такого звернення, володів інформацією про вжиття судом заходів забезпечення позову, тому отримавши вимогу від позивача вже наступного дня після постановлення судом ухвали відчужив наявне в нього майно шляхом укладення цивільно-правових угод з метою унеможливлення реального стягнення з нього коштів, які він отримав від позивача.

Перехід права власності на майно до доньки відповідача ОСОБА_2 , оскільки унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні судового рішення, порушує права позивача. При цьому, відповідні договори укладені між близькими родичами, на безоплатній основі, без наміру створення правових наслідків (реального відчуження майна), що додатково свідчить про фіктивний характер договорів.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 14, 153, 154 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення.

Тому та обставина, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Фактично з 16.10.2020, тобто станом на час укладення оспорюваних договорів, їх предмет (торговий центр і земельна ділянка) перебував під забороною відчуження.

Тож відчуження зазначеного майна відповідачем ОСОБА_2 відбулося в період існування судової заборони на це, що свідчить про невідповідність договорів положенням ст. 203 ЦК України і є правовою підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 215 цього Кодексу, оскільки зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вчинені під час дії арешту відчужуваного майна правочини порушують публічний порядок, що теж є підставою для визнання таких їх недійсними.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції відповідно до ст. 216 ЦК України наділені не лише сторони правочину, але і треті особи, що не є сторонами правочину.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори, посвідчені приватним нотаріусом Іршавського районною нотаріального округу Ожеледою П.М.:

дарування земельної ділянки від 17.10.2020, укладений між ним і ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 1220, щодо дарування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0032, та

дарування нерухомого майна від 17.01.2020, укладений між ним і ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 1219, щодо дарування торгового комплексу,

застосувавши при цьому двосторонню реституцію.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Рішенням Іршавського районного суду від 08.06.2021 у позові відмовлено, арешт, накладений ухвалою Іршавського районного суду від 19.02.2021 на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 : об`єкт житлової нерухомості торговий комплекс загальною площею 799,30 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0649 га, кадастровий номер :02:001:0032, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що на момент укладення оспорених договорів державна реєстрація обтяження (арешту) нерухомого майна відповідача не була проведена, відповідні відомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні, тому перешкод для його відчуження не було. Укладенням договорів не були порушені майнові права позивача. Крім того, на виконання рішення суду про стягнення боргу в першу чергу таке стягнення звертається на грошові кошти, а вже лиш в разі їх недостатності на нерухоме майно, до того ж, відповідач ОСОБА_2 володіє й іншим нерухомим майном, окрім подарованого доньці.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сідун В.М., оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, посилається на обставини, якими мотивувався позов, окрім цього зазначає таке.

Факт дарування боржником за договором позики ОСОБА_2 нерухомого майна своїй доньці ОСОБА_3 вже 17.10.2020, тобто, наступного дня після постановлення судом у справі про стягнення боргу 16.10.2020 ухвали про забезпечення позову, саме з метою виведення майна з-під можливого звернення стягнення на нього, є очевидним. Такі дії під час чинного арешту майна завдають шкоди законним інтересам кредитора, суперечать закону та є підставою для визнання правочинів недійсними.

Вказуючи на наявність у боржника іншого нерухомого майна, право власності на яке було визнане рішенням суду в справі № 301/1019/20, суд безпідставно відхилив клопотання позивача про витребування цієї справи з метою з`ясування вартості такого майна, а відтак і достатності його для погашення боргу та, відповідно, наявності чи відсутності порушення прав кредитора внаслідок укладення оспорених договорів дарування.

Сторона просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пітух В.І., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, таке.

Насправді грошові відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виникли не з договору позики, а з договору завдатку.

На момент дарування майна за договорами, які оспорюються, застосоване ухвалою суду від 16.10.2020 забезпечення позову в справі № 303/2043/20 не було зареєстроване як обтяження у відповідному державному реєстрі, заочне рішення в цій справі було ухвалене судом 30.11.2020, а законної сили воно набрало 11.01.2021, тому майно було відчужене за відсутності зареєстрованих обтяжень. Відповідачу не було відомо про це судове провадження та про ухвалу щодо забезпечення позову.

Укладеними договорами дарування не були порушені права позивача, підстав для визнання їх недійсними за його позовом суд не мав.

ОСОБА_2 володіє на підставі рішення суду іншим нерухомим майном станцією технічного обслуговування та вольєром по АДРЕСА_1 , хоча його право власності на це майно ще й не зареєстроване. Ухвалою суду від 16.10.2020 про забезпечення позову в справі № 303/2043/20 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 у межах суми боргу 253686,00 грн, тому стягнення має проводитися передусім за рахунок грошових коштів і лише за їх недостатності для виконання рішення за рахунок іншого майна.

Ухвалою суду від 09.08.2021 задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Хрипти О.О. у виконавчому провадженні № 64326200 про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06.07.2022 клопотання відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Пітух В.І., прозупинення провадження в справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 301/2043/20 залишено без задоволення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18.10.2023 клопотання відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Пітух В.І., про закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору залишено без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, врахувавши, що позиції сторін у справі неодноразово викладені письмово, неявка належно учасників процесу до апеляційного суду не перешкоджає апеляційному розгляду справи, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність, сторони на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

за загальним правилом, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, державної реєстрації речових прав та нормами пов`язаного законодавства у редакції, чинній на час їх виникнення.

10.09.2020 ОСОБА_1 склав вимогу про повернення коштів (предмета договору позики), якою зажадав від ОСОБА_2 повернути надані йому 07.07.2020 у позику 9000,00 дол. США протягом тридцяти днів з дня пред`явлення вимоги, оскільки у визначений договором позики строк боржник кошти не повернув, і 11.09.2020 надіслав відповідну вимогу ОСОБА_2 поштою (а.с. 16).

Ухвалою судді Іршавського районного суду Пітерських М.О. від 12.10.2020 було відкрито провадження у справі № 301/2043/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 253686,60 грн заборгованості, який згідно з ухвалою судді від 02.10.2020 про повернення заяви про забезпечення позову, надійшов до Іршавського районного суду 01.10.2020 разом із заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову (посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Ухвалою Іршавського районного суду від 16.10.2020 у справі № 301/2043/20 було забезпечено позов, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 і знаходиться у нього або в інших осіб, у межах суми боргу 253686,60 грн, постановлено, що ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень (а.с. 15, https://reyestr.court.gov.ua/Review/92262385).

На час постановлення ухвали від 16.10.2020 у справі № 301/2043/20 про забезпечення позову ОСОБА_1 дружина відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 обіймала посаду секретаря Іршавського районного суду, що підтверджується даними декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік (а.с. 69-82), та іншими матеріалами справи.

17.10.2020 ОСОБА_2 уклав зі своєю донькою ОСОБА_3 договори, посвідчені приватним нотаріусом Іршавського районною нотаріального округу Ожеледою П.М., щодо нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 :

за реєстровим № 1219 дарування торгового комплексу, оціненого у 320120,00 грн (а.с. 6-8);

за реєстровим № 1220 дарування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0032, площею 0,0649 га, призначеної для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, оціненої у 246675,00 грн (а.с. 9-12).

Згідно з умовами цих договорів, дарувальник стверджував, зокрема, що на момент їх укладення нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, при укладенні договору відсутнє приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані, дарування нерухомого майна вчиняється за письмовою згодою дружини дарувальника ОСОБА_4 (п.п. 7, 8, 9 і п.п. 3.1., 3.4. відповідних договорів).

За даними інформаційних довідок із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна:

від 04.11.2020 № 231016500 державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на розташований по АДРЕСА_1 торговий комплекс загальною площею 799,30 кв. м була здійснена 17.10.2020 державним реєстратором приватним нотаріусом Іршавського районною нотаріального округу Ожеледою П.М. на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого цим нотаріусом 17.10.2020 за реєстровим № 1219, рішення про державне реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54626069 від 17.10.2020, номер запису про право власності 38706286 (а.с. 20-21);

від 04.11.2020 № 231013240 державна реєстрація арешту всього нерухомого майна ОСОБА_2 була здійснена 20.10.2020 державним реєстратором Бобітою Т.В. (Іршавський РВ ДВС) на підставі постанови про арешт майна боржника від 20.10.2020 у виконавчому провадженні № 63349715, рішення про державне реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54654976 від 20.10.2020, номер запису про обтяження 38732513 (а.с. 17-19).

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 30.11.2020 у справі № 301/2043/20, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09.04.2021 про виправлення описки в рішенні суду, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто на його користь із ОСОБА_2 253686,60 грн боргу, а також 2143,60 грн судових витрат (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93194617, https://reyestr.court.gov.ua/Review/96150695).

Ухвалою Іршавського районного суду від 02.03.2022 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Іршавського районного суду від 30.11.2020 у справі № 301/2043/20 залишено без задоволення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103599749).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 26.01.2023 заочне рішення Іршавського районного суду від 30.11.2020 у справі № 301/2043/20 змінено в частині правового обґрунтування; резолютивну частину рішення суду залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108814044).

Постановою апеляційного суду встановлено, зокрема, що:

07.07.2020 ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку про те, що отримав від нього в борг грошову суму в розмірі 9000,00 дол. США в рахунок придбання ОСОБА_1 торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та зобов`язався оформити необхідні документи для укладення договору купівлі- продажу торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на ОСОБА_1 ;

11.09.2020 позивачем на адресу ОСОБА_2 рекомендованим листом із повідомленням про вручення було направлено вимогу про повернення суми боргу від 10.09.2020 протягом 30 днів від дня пред`явлення даної вимоги;

станом на день звернення позивачем з позовом (01.10.2020) і на час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій борг відповідач не повернув;

аналіз змісту розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 9000,00 дол. США, свідчить про те, що грошові кошти відповідач ОСОБА_2 отримав у рахунок придбання та укладення з позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », з розписки не вбачається наявність між сторонами ознак договору позики;

разом з тим, матеріалами справи встановлено, що відповідач згідно розписки отримав від позивача 9000,00 дол. США, що визнано самим відповідачем, однак, відповідач не уклав з позивачем договір купівлі-продажу даного нерухомого майна, натомість подарував вказане нерухоме майно близькому родичу, а отримані грошові кошти у сумі 9000,00 дол. США до цього часу не повернув, тому утримує їх безпідставно, тому при вирішенні даного спору підлягають застосуванню положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 301/2043/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Іршавського районного суду від 30.11.2020 і постанову Закарпатського апеляційного суду від 26.01.2023 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109364426).

Положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316, 317, 319, 321, 328, Глави 29 ЦК України передбачають, що право власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Отже, захисту підлягає набуте в законний спосіб право власності, право на захист кожен власник реалізує на свій розсуд, незалежно від волі інших осіб і не може бути в цьому протиправно обмежений.

Водночас власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду людині, суспільству, правам інших осіб (ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ч. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки, що виникають із правочинів та інших юридичних фактів, повинні належно виконуватися;

особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно в натурі, а в разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодувати його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала;

кредитор, потерпілий управі вимагати повернення належного йому боргу, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 530, 611, 614, 623-626, 629, 1212, 1213 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 182 ч.ч. 1, 4, ст. 334 ч.ч. 3, 4, ст. 717 ч. 1, ст. 719 ч. 2 ЦК України, ст. 2 ч. 1 п. 1, ст. 3 ч. 1 п. 2, ч. 2, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. 5 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), інші норми законодавства).

Беручи до уваги фактичні обставини правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , враховуючи реальні обставини судових справ, учасниками яких були (є) як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , поза будь-яким обґрунтованим сумнівом слід констатувати, що відчужуючи 17.10.2020 безоплатно (даруючи) земельну ділянку з розташованим на ній торговим комплексом (єдиний майновий комплекс як нерухому річ у розумінні ст. 179, ст. 181 ч. 1, ст.ст. 188, 191 ЦК України) своїй доньці за згодою своєї дружини ОСОБА_2 був безспірно та достеменно обізнаний про пред`явлену до нього ОСОБА_1 вимогу про повернення боргу, про пред`явлений через її невиконання позов про стягнення боргу та про забезпечення цього позову шляхом арешту майна включно з тим, що стало в подальшому предметом договорів дарування. Майно було відчужене одразу ж (наступного дня) після накладення на нього арешту і менш ніж за два місяці до ухвалення судом рішення про стягнення боргу.

Всупереч дійсним обставинам дарувальник ОСОБА_2 укладаючи договори засвідчив, що нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, а факти, які б мали істотне значення та були свідомо приховані, відсутні.

Дії дарувальника ОСОБА_2 за обставин, що мають місце, є недобросовісними, є свідомим, явним і цілком очевидним зловживанням цивільними правами, спрямованим на зменшення своєї платоспроможності, на зменшення належної йому майнової маси, на виведення з-під імовірного стягнення комерційно привабливого ліквідного об`єкта, за рахунок якого реально міг бути погашений борг перед ОСОБА_1 . Правочини були вчинені вочевидь на шкоду кредитору.

Захисту підлягає як цивільне право (зокрема, право власності), так і законний цивільний інтерес (зокрема, інтерес кредитора щодо збереження у боржника необхідної для погашення боргу майнової маси) (ст. 15 ч.ч. 1, 2, ст. 386 ЦК України, інші норми законодавства).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, яка не була стороною правочину, в разі недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, якщо: зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ст. 216 ч. 1 ЦК України).

Усталеними наразі є практика та правові позиції Верховного Суду щодо недопустимості, незаконності відчуження майна, на яке накладено арешт, що про нього відчужувач обізнаний, та щодо недійсності фіктивного правочину, до якого застосовується конструкція «фраудаторного» правочину.

У постановах Верховного Суду, до прикладу, від 30.10.2019 у справі № 484/3246/16-ц, від 22.04.2021 у справі № 454/3657/18 зазначається, зокрема, що:

ст. 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову;

метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення;

забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника);

зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову;

той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження можуть не бути зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо;

отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

У відповідних висновках, сформульованих у постановах, до прикладу, від 24.02.2021 у справі № 583/780/17, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18, Верховний Суд у контексті оцінки добросовісності і мети дій учасників правочину, який вчиняється у правовідносинах, пов`язаних із розрахунками учасників (учасника) правочину з кредитором, вказує, зокрема, що:

укладення особою, яка заподіяла шкоду, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 1166, 1188 ЦК України свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним;

позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України;

цивільно-правовий договір (у тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили; укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора й бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника; тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом;

договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір; застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору; до таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/ неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника);

будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам);

боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Право вибору способу захисту порушеного цивільного права та законного цивільного інтересу належить позивачеві. ОСОБА_5 будучи кредитором ОСОБА_2 , який йому на шкоду відчужив безоплатно нерухоме майно, за рахунок якого кредитор управі був і міг отримати задоволення своїх вимог, не може бути позбавлений права оспорити судовим порядком такі правочини, він є особою, майнових прав, інтересів і вимог якої до боржника стосуються такі правочини, тому пред`явлення кредитором вимог про визнання договорів недійсним правомірне (ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 2, ст. 215 ч.ч. 1, 3, наведені вище норми ЦК України). Визнання договорів недійсними та застосування реституції відновлює становище, яке існувало до порушення права, позаяк відновлює майнову масу боржника, що, своєю чергою, уможливлює, за умови вчинення необхідних для того дій, подальше задоволення вимог кредитора за рахунок цього майна.

Міркування про безпідставність позову через те, що спочатку належало звертати стягнення на грошові кошти та інше майно боржника тощо недоречні, оскільки кредитор реалізує свої цивільні та процесуальні права на власний розсуд. Окрім цього, питання черговості стягнення на відповідне майно боржника можуть вирішуватися на стадії виконання рішення, де сторони вправі врегулювати відповідні питання, в тому числі, за допустимою домовленістю між собою і, зрештою, ніщо не заважає боржнику сплатити борг і уникнути звернення стягнення на конкретне майно.

Понад те, як випливає з наявних на стадії апеляційного розгляду справи документів та даних ЄДРСР, ОСОБА_2 оспорював звернення у виконавчому провадженні № 64326200 на виконання заочного рішення Іршавського районного суду від 30.11.2020 у справі № 301/2043/20 стягнення на будівлю станції техобслуговування загальною площею 327,7 кв. м та вольєр площею 4,6 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , у рахунок виконання його зобов`язань перед ОСОБА_1 щодо сплати боргу в сумі 253686,60 грн і 2143,60 грн судових витрат (ухвала Іршавського районного суду від 09.08.2021 у справі № 301/2043/21, залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 23.05.2023 (а.с. 206-208, https://reyestr.court.gov.ua/Review/98874561, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111212981)).

Тож відповідні доводи і міркування сторони відповідача маніпулятивні та не можуть братися до уваги.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не врахував дійсних обставин справи, неправильно застосував норми матеріального права і не мав передбачених законом підстав для відмови в обґрунтованому та доведеному позові, тому ухвалив помилкове рішення. Доводи апеляції заслуговують на увагу та не спростовані стороною відповідача по суті.

Апеляційний суд постає перед необхідністю також зауважити, що під час апеляційного розгляду справи сторони не скористалися можливістю врегулювати спір угодою, хоча така можливість їм неодноразово надавалася, водночас сторони підтвердили, що у виконавчому провадженні № 64326200 борг у сумах 253686,60 грн і 2143,60 грн сплачений, постановою приватного виконавця від 29.08.2023 виконавче провадження закінчене на підставі ст. 39 ч. 1 п 9, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним виконанням рішення, проте, за поясненням кредитора, тільки після пред`явлення до боржника нового позову про стягнення коштів у порядку застосування положень ст. 625 ч. 2 ЦК України. Рішення, ухвалене судом першої інстанції, перевіряється апеляційним судом виходячи з обставин, які існували на момент його постановлення, позивач ОСОБА_1 від позову та/або від апеляції не відмовився.

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,

рішення Іршавського районного суду від 8 червня 2021 року скасувати,

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними задовольнити,

визнати недійсними договори, укладені ОСОБА_2 із ОСОБА_3 17 жовтня 2020 року, посвідчені приватним нотаріусом Іршавського районною нотаріального округу Ожеледою П.М., щодо нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 :

за реєстровим № 1220 дарування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0032, площею 0,0649 га, призначеної для будівництва та обслуговування будівель торгівлі;

за реєстровим № 1219 дарування торгового комплексу;

покласти на ОСОБА_3 обов`язок повернути ОСОБА_2 в натурі все, що вона одержала на виконання правочинів, визнаних недійсними.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 1135,00 грн з кожного у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 грудня 2023 року.

Судді