КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7777/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування реєстраційних записів реєстратором,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування реєстраційних записів реєстратором та просив суд, з урахуванням зміни позовних вимог (а.с. 188-207, т. 3, а.с. 192-195, т.4, а.с. 232-236, т. 4):

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 28 березня 2017 року, № 1660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 28 березня 2017 року, № 1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., 28 березня 2017 року за № 1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, які були укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- скасувати запис, прийнятий на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 № 34501090 від 28 березня 2017 року, щодо квартири, загальною площею 221,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, номер запису про право власності № 19687471;

- скасувати запис, прийнятий на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 № 34501495 від 28 березня 2017 року, щодо гаражу, машиномісця в підземному паркінгу, площею 14, 8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000, номер запису про право власності № 19687212;

- скасувати запис, прийнятий на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 № 34501638 від 28 березня 2017 року, щодо гаражу, машиномісця у підземному паркінгу, площею 22, 6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, номер запису про право власності № 19687080;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивача понесені судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 07 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 17 563 000 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день написання розписки (1 долар США = 26,97 гривень) становило суму у розмірі 650 000 доларів США. Факт отримання ОСОБА_2 коштів було підтверджено написанням останньою власноручно розписки про отримання у борг коштів. Відповідно до розписки, ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позику у розмірі 650 000 доларів США у строк до 10 березня 2018 року, виплатити відсотки, розмір яких мав бути узгоджений сторонами, а повернення позики мало бути підтверджено заявою (розпискою) ОСОБА_1 .

Проте, починаючи з 28 березня 2017 року і до тепер ОСОБА_2 не виходить на будь-який зв`язок з ОСОБА_1 та не здійснила жодних дій щодо виконання домовленостей й повернення коштів узятих у борг, переховується від органів слідства і суду. Тому ОСОБА_1 розпочав розшук як самої ОСОБА_2 , так і належного їй майна, й з`ясував, що вона 28 березня 2017 року здійснила відчуження належного їй майна на користь ОСОБА_3 , а саме:

- квартири АДРЕСА_1 ;

- гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач у справі посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 підробила, а потім незаконно використовувала паспорт НОМЕР_3 з метою незаконного отримання паспорту серії НОМЕР_4 , виданого 25 травня 2011 року. Останній паспортний документ був визнаний недійсним відповідно до висновків УДМС України в Запорізькій області від 03 квітня 2013 року, а тому у ОСОБА_2 була відсутня цивільна дієздатність на вчинення оскаржуваних договорів купівлі-продажу.

Позивач зазначав про те, що фіктивність оскаржуваних договорів, серед іншого, підтверджуються й тим, що розрахунки за договорами купівлі-продажу між відповідачами здійснювались на рахунок ОСОБА_2 відкритому в АТ «Кристалбанк», однак згідно відповіді AT «Кристалбанк» від 21 вересня 2021 року ОСОБА_2 у період з 01 січня 2017 року по 21 вересня 2021 року не відкривала рахунки в AT «Кристалбанк» та відповідні договори не укладала, що на думку позивача навіть саме по собі свідчить про недійсність договорів.

Також, позивач зазначав, що рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 серпня 2020 року у справі №237/3568/17 стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на його - ОСОБА_1 користь грошові кошти за розпискою від 07 березня 2017 року. Таке рішення перебуває на виконанні у виконавчій службі та ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 листопада 2020 року по справі №712/11110/20 ОСОБА_2 оголошено в розшук за поданням виконавця.

Крім того, ОСОБА_1 посилався на наявність кримінального провадження №0004920 від 31 жовтня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України відносно відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших осіб, зокрема, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які становлять злочинне угрупування.

Позивач вважає, що дії відповідача ОСОБА_2 за допомогою сторонніх осіб та відчуження активів свідчать про те, що недобросовісні дії щодо введення його в оману були сплановані заздалегідь, з метою умисного ухилення від виконання зобов`язань за договором позики та уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді примусового звернення стягнення на активи боржника. Фіктивність угод підтверджується також вартістю об`єктів нерухомого майна, за яку вони були відчуження та яка була значно нижча за ринкову вартість вказаних об`єктів.

З урахуванням викладених обставин просив суд визнати недійсними вище вказані правочини та скасувати реєстрацію права власності на вище вказане майно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на ті ж обставини, що і в позові та повторно наголошує, що відповідач ОСОБА_2 вчинила шахрайські дії у змові з відповідачем ОСОБА_3 щодо відчуження на користь останнього нерухомого майна з метою уникнення звернення стягнення на таке майно за грошовим зобов`язанням перед ним, ОСОБА_1 . Однак, судом не надано належної оцінки шахрайським діям відповідачів стосовно введення в оману позивача.

Апелянт вказує, що нотаріус при посвідченні спірних договорів купівлі-продажу від 28 березня 2017 року не вчинив дій з перевірки дійсності паспортних документів, чим допустив оформлення юридичних документів на несправжню особу. Натомість, висновок суду, що при укладенні розписки неможливо ідентифікувати сторін, в тому числі й особу, яка її написала та якою було отримано кошти є необґрунтованим, оскільки рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 серпня 2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто борг з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за розпискою від 07 березня 2017 року.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази підроблених документів відповідача ОСОБА_2 , докази неотримання позивачем грошових коштів за договором позики, що цілком спростовують доводи відповідачів, та докази взаємозв`язку відповідачів між собою, викладені ними у відзивах на позовну заяву та зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, а відтак суд мав прийти до висновку про наявність умислу відповідачів на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків.

Вважає, що судом не враховано, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з іншими особами є злочинною групою, що шахрайським шляхом заволоділи його грошовими коштами в особливо великих розмірах.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції хоч і задовольнив протокольною ухвалою клопотання про виклик свідків, проте в засіданнях фактично проігнорував його, клопотання про виклик та допит ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взагалі не було задоволено жодного разу, а також не надав належної оцінки заявам свідків ОСОБА_7 від 09 грудня 2019 року та ОСОБА_1 від 01 листопада 2022 року.

Вказує, що в судовому засіданні 16 лютого 2023 року у нього був новий представник, що не був знайомий з матеріалами справи, клопотав про відкладення розгляду з цих підстав, однак судом неправомірно відхилено клопотання та винесено оскаржуване рішення, чим порушив право позивача на захист та принцип змагальності сторін.

Апелянт ОСОБА_1 звертає увагу, що представники ОСОБА_2 діяли на підставі довіреностей, договорів та ордерів, які укладені на підставі підроблених документів клієнта, тобто суд не мав враховувати надані ними відзиви, заяви, заперечення та пояснення.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

22 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , у якому останній вказує, що при укладенні оскаржуваних договорів нотаріусом зазначено про те, що особи громадян, які підписали договори, встановлено, їх дієздатність, дієздатність представника та належність майна ОСОБА_2 перевірено.

Крім того, станом на день укладення цих договорів ДМС України не здійснювало публічного розміщення інформації про недійсність паспортів громадян України, а матеріали справи не містять доказів вчинення нотаріусом незаконних дії щодо нотаріального посвідчення правочинів відчуження майна. Представник вважає, що саме по собі визнання паспорту недійсним не є безумовною підставою для визнання правочинів купівлі-продажу недійсними.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 у відзиві повторно вказує, що кримінальне провадження, на яке посилається апелянт закрито 11 серпня 2020 року у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, натомість вироку, що набрав законної сили та яким було б вказано на протиправні шахрайські дії відповідачів щодо заволодіння грошовими коштами позивача матеріали справи не містять.

Заперечуючи доводи апелянта в частині виклику та допиту свідків, представник відповідача вказує, що покази свідків по справі не мають жодної доказової сили щодо обставин вчинених спірних договорів та не повинні бути покладені в основу прийняття судового рішення, відтак судом правомірно не було задоволено клопотання ОСОБА_1 про їх допит, а твердження апелянта щодо порушення принципу змагальності не спростовують висновків суду першої інстанції.

Наголошує, що право вимоги за договором позики у ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виникло 10 березня 2018 року, проте рішення суду, яким з останньої стягнуто позику набрало законної сили 08 вересня 2020 року, тобто на день укладення оскаржуваних договорів (28 березня 2017 року) права та інтереси ОСОБА_1 не були порушені.

Враховуючи викладене у відзиві, представник відповідача ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник останнього ОСОБА_8 будучи повідомленими у порядку, визначеному ст. 128 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не з`явилися на повторний виклик.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

Клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Пашковського Д.В. щодо повторного відкладення розгляду справи колегія суддів визнала необґрунтованим, оскільки з аналогічних підстав було подано клопотання ОСОБА_8 щодо неможливості явки представника на розгляд справи, який був призначений на 15 листопада 2023 року. Вказане клопотання колегією суддів було задоволено та відкладеного розгляд вказаної справи на 29 листопада 2023 року.

Подача повторного клопотання про відкладення розгляду справи з підстав неможливості явки представника ОСОБА_8 у судове засідання на 29 листопада 2023 року колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Пашковський Д.В. 28 листопада 2023 року відвідував Київський апеляційний суд та знайомився із матеріалами справи, що свідчить про відсутність поважних причин неявки у судове засідання 29 листопада 2023 року. Додана заявником до клопотання інформаційна довідка із електронної системи охорони здоров`я від 17 листопада 2023 року не містить обставин, які б вказували про неможливість явки представника до суду.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність відповідачів у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 07 березня 2017 року ОСОБА_2 надала розписку ОСОБА_1 про те, що вона отримала від нього у борг грошові кошти у розмірі 17 563 000, 00 грн, що за офіційним курсом, встановленим Національним банком України, станом на момент видачі розписки, складає суму у розмірі 650 000, 00 доларів США, під 20 % річних і зобов`язується повернути позику у повному об`ємі у строк до 10 березня 2018 року, виплативши проценти 10 березня 2018 року за погодженням сторін (т.1 а.с.15).

28 березня 2017 року ОСОБА_2 здійснила відчуження належних їй об`єктів нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , а саме (т.1 а.с.13-14):

- згідно з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 28 березня 2017 року, № 1660 (т.3 а.с.58-79);

- згідно з договором купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1669 (т.1 а.с.215-273);

- згідно з договором купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., 28 березня 2017 року за № 1666 (т.3 а.с.1-57).

31 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року у справі № 757/34060/18-к, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004920 (т.1 а.с.26, 108).

11 серпня 2020 року постановою слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві Кищука І.В. кримінальне провадження за № 0004920 від 31 жовтня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (т.3 а.с.118).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що строк повернення боргу, отриманого за розпискою від 07 березня 2017 року, спливав 10 березня 2018 року. Оспорювані позивачем правочини відчуження, укладені відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 28 березня 2017 року. Борг за договором позики від 05 березня 2016 року, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , станом на 28 березня 2017 року був вже повернений і знято іпотечні обтяження, якими зобов`язання позичальника були забезпечені. Тобто станом на момент укладення оспорюваних договорів відчуження не вбачається наявності невиконаного та простроченого боргового зобов`язання перед позивачем, і висновки, що нерухоме майно, власником якого була ОСОБА_2 , було відчужено за спірними договорами, з метою уникнення виконання зобов`язань за борговою розпискою від 07 березня 2017 року, є необґрунтованими.

Також суд визнав безпідставними вимоги позивача в частині пред`явлення ОСОБА_2 недійсного паспорта при укладенні оспорюваних правочинів щодо відчуження квартири та машиномісць, так як позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про визнання паспорта, виданого ОСОБА_2 , недійсним.

Тому суд першої інстанції виснував, що сторони спірних договорів купівлі-продажу не мали сумніву в ідентичності особи кожної з них, договори купівлі-продажу вчинили за взаємною згодою, зокрема добровільні дії були спрямовані на відчуження майна, подання нотаріусу ОСОБА_2 особисто документів, необхідних для відчуження майна, у тому числі паспорту.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зазначено: «при зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення ОСОБА_4 відповідальності щодо виконання судового рішення у справі № 606/2445/14-ц, оскільки вона є співвласником 1/2 частини подарованого будинку. За рахунок реалізації належної їй частки у будинку можливо було б частково погасити стягнуту судом заборгованість.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18, зазначено, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2020 року рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області у цивільній справі №237/3568/17 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла на підставі договору позики від 07.03.2017 року, а саме: - суму позики у розмірі 17 563 000 (сімнадцять мільйонів п`ятсот шістдесят три тисячі) гривень; - 20% річних від 17 563 00 (сімнадцять мільйонів п`ятсот шістдесят три тисячі) гривень за період з 07 березня 2017 року по 10 березня 2018 року, що складає 3 551 094 (три мільйони п`ятсот п`ятдесят одна тисяча дев`яносто чотири) гривні; - інфляційні втрати від суми 17 563 000 (сімнадцять мільйонів п`ятсот шістдесят три тисячі) гривень за період з 11 березня 2018 року по 11 березня 2020 року, що складає 1 889 778 (один мільйон вісімсот вісімдесят дев`ять тисяч сімсот сімдесят вісім) гривень; - 3% річних від суми 17 563 000 (сімнадцять мільйонів п`ятсот шістдесят три тисячі) гривень за період з 11 березня 2018 року по 11 березня 2020 року, що складає 1 056 387 (один мільйон п`ятдесят шість тисяч триста вісімдесят сім) гривень. А також розподілено судові витрати у справі.

Дане рішення суду сторонам не оскаржувалося та набрало законної сили.

При розгляді вказаної справи Мар`їнським районним судом Донецької області було встановлено, що правовідносини між позивачем у справі ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 виникли ще 05 березня 2016 року при укладенні між даними сторонами письмового договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 537 (а.с.59 т.1, 47-52 т.3).

Згідно п. 1 вказаного Договору позики грошей від 05 березня 2016 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 2 516 500 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору становить 850 000 доларів США, в наступному порядку: під час підписання договору позикодавець отримав від позичальника грошові кошти в сумі 13 245 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору еквівалентно 500 000 доларів США; після підписання цього договору позичальник зобов`язується передати позикодавцю в термін до 11 травня 2016 року грошові кошти в сумі, що еквівалентна 200 000 доларів США; залишок суми, а саме 150 000 доларів США, позичальником буде передано та проведено повний розрахунок між сторонами в термін до 01 грудня 2017 року.

На виконання п. 1 Договору позики грошей від 05 березня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 07.03.2017 року була надана розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 у розмірі 17 563 000 грн., що за офіційним курсом НБУ на момент видачі цієї розписки складає 650 000 доларів США під 20% річних. Зобов`язується повернути позику в повному обсязі в строк до 10 березня 2018 року та виплатити відсотки до 10 березня 2018 року за угодою сторін.

Згідно п. 5 вказаного Договору позики грошей позикодавець має право нараховувати пеню у разі прострочення повернення позики в розмірі, передбаченому діючим законодавством України.

Відповідно до п. 1 договору поруки від 30.03.2016 року ОСОБА_4 поручився перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_2 свого обов`язку за договором позики грошей на суму 850000 (вісімсот п`ятдесят тисяч) доларів США, укладеним між кредитором і боржником 05.03.2016 року, а також за інші договори позики, які можуть бути укладеними в наступному між боржником та кредитором. Поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед кредитором за порушення зазначеного зобов`язання боржником. Вище зазначений договір позики передбачає виконання зобов`язання боржником до 01.12.2017 року.

Таким чином вище вказаним рішення встановлений факт виникнення у відповідачки у справі ОСОБА_2 згідно до ст. 1046 ЦК України зобов`язання за договором позики щодо повернення нею на користь ОСОБА_1 грошового зобов`язання у розмірі 17 563 000 грн суми отриманої позики та відповідних процентів узгоджених сторонами при укладенні вказаного договору.

Також із матеріалів справи вбачається, що між сторонами у вказаній справи існував також інший спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання заяви недійсною, визнання договорів діючими (не припиненими), скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та поновлення запису.

Так, відповідно до відомостей що містяться в ЄДРСР вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у цивільній справі № 237/3566/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання заяви недійсною, визнання договорів діючими (не припиненими), скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та поновлення запису - задоволено частково. Визнано недійсною заяву від 07 березня 2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Лазаревою Людмилою Іванівною та зареєстрованого в реєстрі за №650, 651, згідно з якої був проведений повний розрахунок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Лазаревою Людмилою Іванівною та зареєстрованого в реєстрі за №537.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34174027 від 07 березня 2017 року, прийнятий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Людмилою Іванівною.

Визнано діючим (не припиненим) договір позики від 05 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Лазаревою Людмилою Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за №537.

Оскільки вище вказане рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 серпня 2020 року у справі №237/3568/17 сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили, а постанова Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у цивільній справі № 237/3566/17 набрала законної силу згідно положень ст. 384 ЦПК України, тому відповідно до ст. 82 ч. 4 ЦПК України дані судові рішення мають преюдиційне значенні для вирішення вказаного спору між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині обставин отримання грошових коштів та неповернення їх кредитору.

Також із матеріалів даної справи та пояснень сторін вбачається, що 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем, та ОСОБА_3 від імені та за дорученням якого діяла ОСОБА_10 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, № 1660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000 (а.с. 58 т.3).

Цього ж дня - 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем, та ОСОБА_3 від імені та за дорученням якого діяла ОСОБА_10 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 28 березня 2017 року, № 1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000 ( а.с. 215 т.2).

Також, 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем, та ОСОБА_3 від імені та за дорученням якого діяла ОСОБА_10 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., 28 березня 2017 року за № 1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000 (а.с. 1 т.3).

Із матеріалів справи вбачається, що рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 серпня 2020 року в добровільному порядку ОСОБА_2 не виконано та перебуває на примусовому виконанні у відділі ДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області виконавче провадження № НОМЕР_5 відкрито 01 жовтня 2020 року (а.с. 57-59 т.4).

Відповідно до ухвали Соснівського районного суду міста Черкаси від 24 листопада 2020 року у справі № 712/11110/20 боржника ОСОБА_2 оголошено в розшук (ас. 82, 83 т.4).

Перевіривши доводи апелянта ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку про їх часткову обґрунтованість та невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи.

Між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували правовідносини, що випливають із договору позики, укладеного 05 березня 2016, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Тобто відповідно до вказаної норми матеріального права зобов`язання позичальника повернути отримані в позику грошові кошти виникає саме з моменту укладення такого договору, а строк, коли він повинен повернути встановлюється сторонами. Тому висновок суду про те, що у відповідачки ОСОБА_2 на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири та машиномісць не виникло обов`язку з повернення грошових коштів є помилковим, що призвело до неправильного вирішенні спору між сторона.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд при ухваленні постанов від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22), від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761/19) від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, (провадження № 61-6420св21).

Більше того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

Тому, з врахуванням викладених обставин справи, обставин встановлених у судових рішення зазначених вище, Київський апеляційний суд доходить висновку про те, що при укладенні оспорюваних правочинів 28 березня 2017 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 , тобто про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири, та машино-місць недійсними.

Згідно частини першої ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи ( ч.5 ст. 216 ЦК України).

Разом із тим, враховуючи конкретні обставини вказаної справи, а саме те, що сторони укладених правочинів ОСОБА_2 як продавець та ОСОБА_3 надали нотаріусу при укладенні вказаних правочинів : платіжне доручення №1 від 28 березня 2017 року на суму 1400216 грн, платіжне доручення №3 від 28 березня 2017 року на суму 132740 грн та платіжне доручення №4 від 28 березня 2017 року на суму 141889 грн, як підтвердження проведеної оплати вартості квартири АДРЕСА_6 , гаражомісця № НОМЕР_2 та гаражомісця № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ( а.с. 18,19, 21 т.5), однак згідно до відповіді заступника Голови правління АТ «Кристалбанк» Є.О.Казакова №3-БТ від 15 липня 2022 року в даному банку рахунки на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період із 01 січня 2017 року по 21 вересня 2021 рік не відкривалися ( а.с. 204 т.4, а.с. 101 т.5, а.с.52 т.6) , що викликає сумнів у здійсненні розрахунку ОСОБА_3 за придбані об`єкти нерухомості, а відповідно і підстави для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають окремому доведенню, що не було предметом доказування при розгляді даної справи.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування записів, прийнятих на підставі рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна ( квартиру та машиномісяця) за ОСОБА_3 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , то колегія суддів враховує наступні норми матеріального права.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження є загальними засадами державної реєстрації прав (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за попереднім власником, яке існувало до укладення визнаного недійсним правочину.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі при зверненні до суду із вказаним позовом сплатив судовий збір у розмірі 10 530,60 грн, за подачу позову та подачу апеляційної скарги, тому вказані витрати повинні бути стягнуті пропорційно із відповідачів у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто по 5 265,30 грн із кожного.

Керуючись ст. 234 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем, ОСОБА_3 , як покупцем та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 28 березня 2017 року, № 1660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 28 березня 2017 року, № 1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., 28 березня 2017 року за № 1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000.

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 10530,60 грн. понесені по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв