Провадження № 2/521/730/23
«24» жовтня 2023 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Роїк Д.Я.,
за участю секретарів судового засідання Примакіної С.О., Каліної П.О.
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних прав щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_1 , приватний нотаріус Левчук Ольга Сергіївна про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації.
15.09.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних прав щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_1 , приватний нотаріус Левчук Ольга Сергіївна, у якому просила визнати недійсним договір дарування, серія та номер 106, виданий 26.01.2021 року, видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С.
В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є рідними братами та на праві спільної власності володіли 47/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
З 1991 року ОСОБА_2 не проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_6 старе домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, було демонтоване.
На місці демонтованого будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 з відома, але без будь-якої участі особисто чи коштами з боку ОСОБА_2 , збудував новий житловий будинок.
У новому будинку проживав ОСОБА_6 з Позивачкою та їх дітьми, а після смерті ОСОБА_6 і на теперішній час проживає Позивачка з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26.04.2016 року.
27.08.2022 року Позивачка, третя особа ОСОБА_4 та третя особа малолітня ОСОБА_5 отримали спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Відповідно до технічного паспорту, складеного 26.06.2017 року, житловий будинок літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,2 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м. збудовано самочинно.
Та обставина, що 47/100 будинку АДРЕСА_1 було демонтовано, і замість нього збудовано новий будинок, встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2017 року у справі № 521/2799/17. Зокрема, було встановлено, що «правова позиція з невизнання позову ґрунтується на тому, що в натурі 47/100 ідеальної частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 на теперішній час не існує, оскільки старе домоволодіння було демонтоване та збудовано новий будинок».
Вказане судове рішення було скасоване постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року у справі № 521/2799/17, проте ту обставину, що старий будинок було демонтовано, а на його місці зведено новий, суд апеляційної інстанції підтвердив.
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Позивачці стало відомо про те, що право власності на 47/200 будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі дублікату договору дарування.
06.03.2020 року було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 47/200 будинку АДРЕСА_1 .
У зв`язку з цим просить визнати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. 06.03.2020 року за реєстровим № 348, згідно з яким ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував), а ОСОБА_3 прийняв у дарунок 47/200 часток у праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 156,3 кв.м., житловою площею 74,4 кв.м., на земельній ділянці площею 422 кв.м. недійсним.
Правовими підставами позову Позивачка зазначила положення ст. 226, ст. 234, ст. 349, ст. 377 ЦК України.
Ухвалою суду від 19.09.2022 року було заявлено самовідвід судді Плавич І.В., з метою нівелювання можливості виникнення у сторін сумнівів в об`єктивності та неупередженості судді при розгляді даної справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2022 року зазначена справа передана до провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Граніна В.Л.
Ухвалою суду від 29.09.2022 року позовну заяву було залишено без руху та Позивачці було надано строк для усунення недоліків позову.
Позивачка надала заяву про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 03.11.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.
Ухвалою суду від 31.01.2023 року було частково задоволено заяву представника Позивачки про витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни належним чином засвідчену копію договору дарування, разом з усіма документами на підставі яких він був укладений, серія та номер 106, виданий 26.01.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав право власності на 47/200 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
28.11.2022 року з вих. №99/01-16 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною було надано судові копію заяви ОСОБА_3 про видачу дублікату договору дарування; копію паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_3 , витяг з Державного реєстру нерухомого майна.
16 березня 2023 року Вища рада правосуддя вирішила звільнити у зв`язку з поданням заяв про відставку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з посад суддів Малиновського районного суду міста Одеси.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2023 року зазначена справа передана до провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Роїка Д.Я.
Ухвалою суду від 29.03.2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду іншим складом суду та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 10.04.2023 року було задоволено заяву представника Позивачки про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни (м. Одеса, вул. В. Черновола, 14, прим. 101) належним чином завірену копію договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. 06.03.2020 року за реєстровим номером 348, та належним чином засвідчену копію виданого 26.01.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. за реєстровим номером 106 дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. 06.03.2020 року за реєстровим номером 348.
23 червня 2023 року представником Позивачки було подано клопотання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.
Ухвалою суду від 23 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання 24.10.2023 року представник Позивачки не з`явилась, однак надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову, підстави та обставини, якими він обґрунтований, підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили, відзиву на позов не надали.
Треті особи, яке не заявляють самостійних прав щодо предмета спору, у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку.
Суд у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, що не з`явилися, у порядку заочного розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, керуючись ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує Позивачка, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
На підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18.04.1995 року, виданого виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів міста Одеси, власниками 47/100 частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 були два рідних брати - ОСОБА_2 (Відповідач) та ОСОБА_6
26.04.1995 року право власності на 47/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого ЖЕО Малиновського району 18.04.1995 року, що підтверджується листом КП «БТІ» ОМР від 19.02.2017 року.
02.07.1999 року було складено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 ), згідно якого власниками будинку є: ОСОБА_9 у частці 53/100 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 у частці 47/100.
Згідно з технічним паспортом від 02 липня 1999 року на вказаний будинок, АДРЕСА_2 , до складу якої входили: два коридори, три житлові кімнати, кухня та санвузол, загальною площею 62 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м. та квартира АДРЕСА_3 , до складу якої входила веранда, загальною площею 17,6 кв.м.
26.07.1999 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу майна, відповідно до якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_10 купила 53/100 житлового будинку, житлової площі 33,2 кв.м., розташованого на спільній земельній ділянці площею 422 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з кам`яних житлових споруджень А, А1, А2 з житловою площею 74,4 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: Б - сарай, В - погреб з шийкою, Д - літня кухня, Е - гараж, Ж- сарай, з - сарай, 1-4 огорожа, I, II - мостіння.
З 1991 року ОСОБА_2 не проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
У будинку АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_6 , до якого після одруження у 1989 році вселилась ОСОБА_1 Позивачка.
З 04.12.2006 року Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26.04.2016 року.
Спадкоємцями ОСОБА_6 є Позивачка (його дружина) та діти ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_5 , яких залучено у якості третіх осіб.
13.04.2017 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 156,3 кв.м, житловою площею 74,4 кв.м, у розмірі 47/100 частки зареєстрований за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88844639 від 06.06.2017 року.
За життя ОСОБА_6 старе домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, було демонтоване та було збудовано новий будинок.
В натурі 47/100 ідеальної частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 не існує, оскільки старе домоволодіння було демонтоване та збудовано новий будинок.
Будівельні роботи велись з відома, але без будь-якої участі особисто чи коштами з боку ОСОБА_2 .
Факт демонтажу старого домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, та будівництва нового будинку підтверджується наступними доказами:
-висновком головного архітектора ОСОБА_11 , техніка-інженера ОСОБА_12 та техніка ОСОБА_13 від 22.09.2015 року, яким було встановлено, що будівництво об`єкта виконано з дотриманням санітарно-технічних, протипожежних та будівельних норм та правил, конструкції придатні для подальшої експлуатації;
-технічним паспортом від 26.06.2017 року, яким встановлено, що житловий будинок літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,2 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м. збудовано самочинно;
-рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2017 року у справі № 521/2799/17 та постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року у справі № 521/2799/17.
22.12.2004 року за замовленням ОСОБА_6 було проведено обстеження стану несучих конструкцій будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виконане головним архітектором Макієнко І.Ю. та техніком ОСОБА_13 , згідно висновків якого технічний стан несучих, огороджуючих конструкцій, а також будівельних елементів одноповерхового житлового будинку за вказаною адресою незадовільний, надбудова другого поверху на існуючих фундаментах та стінах не можлива.
22.09.2015 року за замовленням ОСОБА_6 було проведено обстеження несучих конструкцій після реконструкції частини будинку за вказаною адресою, виконане головним архітектором Макієнко І.Ю., техніком-інженером ОСОБА_12 та техніком ОСОБА_13 , згідно висновків якого будівництво об`єкта виконано з дотриманням санітарно-технічних, протипожежних та будівельних норм та правил, конструкції придатні для подальшої експлуатації.
Відповідно до технічного паспорту, складеного 26.06.2017 року, житловий будинок літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,2 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м. збудовано самочинно. До складу будинку за вказаною адресою входить: житловий будинок під літерою А, гараж під літерою Б, мостіння та огорожа, ворота. Всього до складу будинку під літ. «А» входять: коридор, кухня, три житлові кімнати, кухня та два санвузла, що в цілому складає загальну площу 93,2 кв.м та житлову площу 50,9 кв.м.
На сьогоднішній день у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з Позивачкою проживають її малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка вказала, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ій стало відомо про те, що право власності на 47/200 будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі дублікату оспорюваного договору дарування.
06.03.2020 року було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 47/200 будинку АДРЕСА_1 .
27.08.2022 року Позивач, третя особа ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_5 отримали спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Для вирішення справи по суті, суд повинен був визначити, чи були порушені права та інтереси Позивачки оспорюваним договором дарування та чи існують підстави для визнання вказаного договору недійсним згідно з вимогами ЦК України.
Судом встановлено, що оспорюваним договором дарування були порушені права та законні інтереси Позивачки, виходячи з наступного.
Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК 435-15 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Позивачка була дружиною нині покійного ОСОБА_6 , якому на праві приватної власності належала половина від 47/100 частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_6 старе домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, було демонтоване та було збудовано новий будинок.
Оскільки новий будинок було збудовано ОСОБА_6 , саме йому (а після його смерті його спадкоємцям) належать майнові права на новозбудований будинок.
З 04.12.2006 року Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 і на теперішній час проживає у новому збудованому будинку разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_5 , а тому їй належить право користування вказаним будинком.
Позивачка є спадкоємицею ОСОБА_6 як власника половини від 47/100 частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 .
Також спадкоємцями є діти ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Дані обставини підтверджуються свідоцтвами про право на спадщину та витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі знищення майна.
Отже, право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на 47/100 частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 припинилося внаслідок знищення майна.
Замість вказаних часток житлового будинку ОСОБА_6 було самочинно збудовано новий будинок за тією ж адресою: АДРЕСА_1 . Його брат ОСОБА_2 Відповідач участі у будівництві нового будинку не брав.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Отже, у ОСОБА_6 не виникло права власності на новий, самочинно збудований будинок, а тому його спадкоємці, у тому числі і Позивач, не можуть набути права власності на нього в порядку спадкування.
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Оскільки ОСОБА_6 , який здійснив самочинне будівництво, помер, право на визнання власності на самочинно збудований будинок перейшло до його спадкоємців, включаючи Позивачку.
Позивачці необхідно узаконити новий будинок.
Проте оспорюваний договір дарування перешкоджає узаконенню нового будинку та визнанню права власності спадкоємців ОСОБА_6 Позивачки та їх дітей на новий будинок.
Поки оспорюваний договір дарування є дійсним, Позивач не має можливості реалізувати своє право на узаконення самочинно збудованого будинку у зв`язку з тим, що новий самочинно збудований будинок розташований на тому ж самому місці, на якому був розташований демонтований будинок (частину якого подарували за договором), на тій же земельній ділянці та за тією ж адресою.
Відповідно до ч. 16 ст. 263, абз. 2 ч. 3 ст. 265 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», присвоєння адреси самочинно збудованим об`єктам, на які визнано право власності за рішенням суду, та об`єктам, визначеним п. 9 розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону, здійснюється відповідно до частин 4, 5, 7 - 10 ст. 265 цього Закону після прийняття в експлуатацію таких об`єктів.
Відповідно до ч. 5 ст. 265 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», для присвоєння адреси подається, разом з іншими документами, копія документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій споруджується (споруджено) об`єкт.
Отже, Позивачці необхідно отримати у власність або користування земельну ділянку, на якій розташований самочинно збудований будинок.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво.
У цьому випадку обов`язковою умовою є надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Надання земельної ділянки у встановленому порядку може здійснюватися шляхом її отримання у власність у межах норм безоплатної приватизації; купівлі, у тому числі на конкурентних засадах; набуття права власності на підставі інших цивільно-правових угод (міни, ренти, дарування, спадкування тощо); отримання у спадок; постійне користування; шляхом укладення договору оренди, суперфіцію.
Поки оспорюваний договір дарування є дійсним, земельна ділянка, на якій самочинно збудовано новий будинок, є де-юре «зайнятою» 47/200 частинами старого будинку, право власності на які на даний момент зареєстроване на підставі вказаного договору. Але фактично 47/200 частини старого будинку було демонтовано.
Дана обставина перешкоджає Позивачці звернутися до компетентного органу з заявою про відведення їй земельної ділянки, на якій розміщено самочинно збудований новий будинок.
Укладання оспорюваного договору дарування та державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 порушують право Позивачки на узаконення самочинно збудованого будинку та роблять неможливим визнання права власності Позивачки та даний будинок.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що ці обставини свідчать про те, що ініціювання Позивачкою даного спору направлено саме на захист її цивільних прав та інтересів, а тому є правомірним та виправданим.
У обґрунтуванні позовних вимог щодо недійсності оспорюваного договору дарування Позивачка зазначила, що в момент його вчинення було недодержано наступних вимог, встановлених ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України:
1. зміст оспорюваного договору дарування суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України);
2. оспорюваний договір дарування не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).
Щодо посилання на те, що зміст оспорюваного договору дарування суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. ОСОБА_14 можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Отже, предметом договору дарування не можуть бути речі, які було знищено і які на момент укладання договору дарування не існують.
За оспорюваним договором дарування було відчужено 47/200 будинку АДРЕСА_1 , проте даного об`єкту нерухомості не існує і не існувало на момент укладання договору, тому він не міг бути відчуженим.
Факт демонтажу старого домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, та будівництва нового будинку підтверджується наступними доказами:
-висновком головного архітектора ОСОБА_11 , техніка-інженера ОСОБА_12 та техніка ОСОБА_13 від 22.09.2015 року, яким було встановлено, що будівництво об`єкта виконано з дотриманням санітарно-технічних, протипожежних та будівельних норм та правил, конструкції придатні для подальшої експлуатації;
-технічним паспортом від 26.06.2017 року, яким встановлено, що житловий будинок літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,2 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м. збудовано самочинно;
-рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2017 року у справі № 521/2799/17 та постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року у справі № 521/2799/17.
Вищевказаним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2017 року у справі № 521/2799/17 було встановлено, що «правова позиція з невизнання позову ґрунтується на тому, що в натурі 47/100 ідеальної частки житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1 на теперішній час не існує, оскільки старе домоволодіння було демонтоване та збудовано новий будинок».
При цьому суд встановив факт «демонтажу існуючого будинку та зведення нової будівлі».
Вказане судове рішення було скасоване постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року у справі № 521/2799/17, проте щодо факту демонтажу суд зазначив, що «встановлено, що за життя ОСОБА_6 старе домоволодіння за вказаною адресою, частка якого складає 47/100, було демонтоване та збудовано новий будинок, проти чого не заперечував позивач [тобто ОСОБА_2 ]».
Отже, судами двох інстанцій встановлено факт демонтажу існуючого будинку та зведення нової будівлі.
Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування.
Таким чином, судом прийнято той факт, що будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , було демонтовано та зведено нову будівлю.
Суд вважає доведеним той факт, що зміст оспорюваного договору дарування суперечить вимогам ч. 1, 2 ст. 718 ЦК України.
Щодо відсутності документів на земельну ділянку під час укладання оспорюваного договору дарування, суд встановив наступне.
Відповідно до п.1 оспорюваного договору дарування, дарувальник свідчить, що право власності на земельну ділянку, на якій розташоване майно, на цей час не оформлене, земельна ділянка в оренді не перебуває.
Вказаний пункт прямо свідчить про те, що на момент укладання оспорюваного договору у ОСОБА_2 були відсутні належним чином оформлені документи про право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.7 глави 2 Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), якщо з поданих нотаріусу документів випливає, що житловий будинок, будівля, споруда тощо збудовані (або будуються) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку та іншого нерухомого майна.
Для укладання оспорюваного договору дарування необхідно було перевірити, чи була земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (на якій збудований відчужуваний будинок) відведена для цієї мети.
Для цього необхідно було надати нотаріусу правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку.
На момент укладання оспорюваного договору дарування право власності та/або інші речові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (на якій збудований відчужений будинок) ні за ким не зареєстровано, про що прямо вказано в п. 1 оспорюваного договору дарування.
З огляду на це, суд доходить до висновку, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не була відведена для будівництва житлового будинку, а тому оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним.
Оспорюваний договір дарування в частині опису об`єкта відчуження не містить кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 8 ст. 120 ЗК України, істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію земельних ділянок усіх форм власності, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт.
Тобто, внаслідок того, що перехід права власності до набувача на нерухоме майно призводить до переходу певного виду речового права на земельну ділянку до такого набувача, при виникненні таких правовідносин в силу норм ст.ст. 179, 181 ЦК земельна ділянка набуває статусу речі, щодо якої можуть виникнути права та обов`язки. Відтак, якщо така земельна ділянка є несформованою, то для реалізації положень законодавства про перехід прав на неї у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, їй повинен бути присвоєний кадастровий номер (що вказує на визначення меж земельної ділянки, її площі, внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру).
Наразі чинним законодавством України передбачено обов`язкову вказівку на кадастровий номер земельної ділянки при укладенні договорів, що спрямовані на передачу права власності нерухомих об`єктів, що на них розташовані. В іншому випадку, а саме за відсутності присвоєного кадастрового номеру земельній ділянці, при укладенні договорів, пов`язаних із передачею права власності на об`єкти нерухомості, що розташовані на відповідній земельній ділянці, такі договори вважаються неукладеними.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року у справі № 496/1063/15-ц; постанові Вищого господарського суду України від 23 листопада 2016 року у справі №921/148/14-г/13.
Суд доходить до висновку, що Позивачем доведено порушення п. 1.7 (Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ч. 2 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору дарування).
Щодо до посилання Позивачки на те, що оспорюваний договір дарування не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд встановив наступне.
Про те, що оспорюваний договір дарування не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, свідчить та обставина, що не було здійснено фактичну передачу подарованого об`єкта нерухомості.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдаровуваний є рівноправними суб`єктами. Договір дарування є узгодженим волевиявленням обох сторін, і являє собою не тільки акт розпорядження майном власником (дарувальником), але й акт прийняття подарунку обдаровуваним.
Відчужені 47/200 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 156,3 кв.м. не були фактично передані обдаровуваному ОСОБА_3 .
Станом на теперішній час у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживають Позивачка та її малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_3 у вказаному будинку не проживає, не користується ним та не сплачує рахунки за комунальні послуги.
Позивачкою були надані до суду належним чином завірені копії квитанції про оплату нею комунальних послуг за будинок: водопостачання та водовідведення, газопостачання, постачання та розподіл електроенергії.
Наведені вище докази підтверджують, що була відсутня реальна передача майна ОСОБА_3 за оспорюваним договором дарування.
Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження Позивачкою проживання у спірному житловому будинку після укладення договору дарування свідчить про те, що правочин (договір дарування) було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Наведені обставини свідчать про те, що оспорюваний договір дарування має ознаки фіктивного.
Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Оскільки за оспорюваним договором дарування майно передано не було, а ОСОБА_3 не вчиняв дій, щоб реально отримати майно, володіти та користуватися ним, це дає підстави зробити висновок, що даний правочин є фіктивним і сторони вчинили його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.
З моменту укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 не висував жодних претензій до Позивачки, що вона перешкоджає йому у користуванні даним будинком, не вчиняв інших дій, направлених на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування.
З цього суд робить висновок, що правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена даним правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин має ознаки фіктивного.
Суд вважає доведеним, що в момент укладання оспорюваного договору дарування було недодержано вимог, встановлених ч. 1, 4, 5 ст. 203 ЦК України, тому вимога Позивачки щодо визнання договору дарування № 106 від 26.01.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним підлягає задоволенню.
Також, вимога про скасування державної реєстрації права власності є похідною від вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування і фактично є застосуванням наслідків недійсності правочину.
Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. […] Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
На виконання оспорюваного договору дарування обдаровуваний ОСОБА_3 одержав у власність 47/200 будинку АДРЕСА_1 , і його право власності на вказаний об`єкт було зареєстроване.
У разі визнання недійсним договору дарування, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, слід одночасно заявляти вимогу про скасування державної реєстрації права власності. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.
З 16.01.2020 такий спосіб захисту як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки статтю цього 26 Закону відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» викладено в новій редакції, згідно з якою виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Таку правову позицію викладено, зокрема у постановах КГС ВС від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 23.06.2020 у справі № 906/516/19, від 23.06.2020 у справі № 905/633/19, від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19.
Таким чином, вимога Позивачки щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 47/200 будинку АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.
На підставі наведеного суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.
Отже, в порядку ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути суму у розмірі 1984,8 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 коп.) судового збору.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, Позивачка зазначила у позовній заяві, що надасть докази понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому суд не вирішує питання щодо стягнення з Відповідачів на користь Позивачки понесених витрат на правову допомогу.
Суд зазначає, що згідно ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення стосовно розподілу витрат на правову допомогу.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Левчук Ольги Сергіївни про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. 06.03.2020 року за реєстровим №348, згідно з яким ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував), а ОСОБА_3 прийняв у дарунок 47/200 часток у праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 156,3 кв.м., житловою площею 74,4 кв.м., на земельній ділянці площею 422 кв.м.
Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 47/200 будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 156,3 кв.м., житловою площею 74,4 кв.м., на земельній ділянці площею 422 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1984,8 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 коп.).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Малиновського районного суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Д. Я. Роїк