П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/17510/22

Провадження № 22-ц/4815/696/23

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Першко О.О.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступної та резолютивної частин): 10 год. 08 хв.

29 березня 2023 року в м. Рівне Рівненської області

Повний текст складено 03 квітня 2023 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Генерального штабу Збройних Сил України та Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (Військова частина НОМЕР_1 ), Генерального штабу Збройних Сил України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 пред`явлено позов до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - ГШ ЗСУ) про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги, позивач покликався на те, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року в справі №460/71/20, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року, було задоволено його позов до ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано протиправними та скасовано наказ начальника ГШ головнокомандувача ЗСУ №604 від 19 листопада 2019 року та пункт 3 наказу командувача військ ІНФОРМАЦІЯ_1 №282 від 28 листопада 2019 року, зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді старшого офіцера відділу взаємодії управління територіальної оборони управління ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29 листопада 2019 року, стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2019 до 21 січня 2022 року в розмірі 513 688, 32 грн. При цьому протиправні дії відповідачів завдали й моральної шкоди позивачу, яка полягала в душевних стражданнях, приниженні честі, гідності, ділової репутації, адже він зазнав істотних змін у звичному способі життя, був вимушений тривалий період вчиняти спрямовані на усунення таких негативних наслідків дії та захищати свої права у судовому порядку.

Тому просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн., а з ГШ ЗСУ в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з обох відповідачів на користь позивача по 20 000 грн. моральної шкоди та по 200 грн. судового збору в дохід держави.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_1 подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що ОСОБА_1 не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між діями відповідачів та настанням шкоди. Сам факт того, що позивач у 2015 році був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, не вказує на заподіяння йому відповідної шкоди і про наявність причинного зв`язку між цим. Зверталась увага на те, що про необхідність доведення позивачем настання негативних наслідків у виді моральної шкоди, її розміру та причинного зв`язку вказується, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі №243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі №686/10651/18, від 25 листопада 2019 року в справі №686/22462/18, від 31 липня 2019 року в справі №686/22133/18, від 06 вересня 2021 року в справі №296/3139/20. На думку заявника, оскарження у судовому порядку рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень також не може бути єдиним доказом наявності моральної шкоди. Крім того, міський суд не звернув уваги на те, що позивач проходив військову службу з 2011 по 2015 рік на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 та мав військове звання "Полковник", однак відповідно до наказу Міністерства оборони України від 04.05.2016 № 238 "Про затвердження Номенклатури посад для призначення військовослужбовців наказами по особовому складу" призначення на посади офіцерського складу у ЗСУ зі штатною категорією полковника належить до повноважень начальника ГШ - Головнокомандувача ЗСУ. Тому відповідач був виведений в розпорядження командувача Сухопутних військ ЗСУ. Отже, висновки суду про те, що за період перебування позивача у розпорядженні командувача Сухопутних військ ЗСУ, йому не було запропоновано рівнозначну або нижчу посаду, що не пов`язана із допуском до державної таємниці, є помилковими, адже на дані обставини ІНФОРМАЦІЯ_1 як суб`єкт владних повноважень не могло вплинути.

З наведених підстав ІНФОРМАЦІЯ_1 просило рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі

Крім того, з підстав незаконності та необґрунтованості, які полягали в неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, оскаржено рішення суду також і ГШ ЗСУ.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник покликався на недоведеність позивачем достатніми та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди, її розміру, а також причинний зв`язок між бездіяльністю відповідачів та настанням шкоди. Вказувалося й про те, що сам факт притягнення позивача у 2015 році до дисциплінарної відповідальності, не свідчить на заподіяння йому шкоди. На його переконання, міський суд не врахував при вирішенні спірних правовідносин усталеної судової практики, викладеної, зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц та 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 16 вересня 2020 року в справі №243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі №686/10651/18, від 25 листопада 2019 року в справі №686/22462/18, від 31 липня 2019 року в справі №686/22133/18 , від 06 вересня 2021 року в справі №296/3139/20, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 30 січня 2018 року в справі №804/2252/14, від 20.02.2018 в справі № 818/1394/17.

З викладених міркувань просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У поданому відзиві представник позивача - адвокат Павлюк М.Г. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги - без задоволення. Зважав на те, що апеляційні скарги фактично повторюють доводи, наведені у відзивах на позовну заяву, які, в свою чергу, були спростовані оскаржуваним рішенням. Судову практику на обґрунтування своїх доводів відповідачі навели з питань застосування норм щодо відшкодування моральної шкоди, які не є подібними у правовідносинах, що склалися. Суд першої інстанції правильно з`ясував, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року в справі №460/71/20 встановлено, що протягом перебування ОСОБА_1 у розпорядженні Сухопутних військ Збройних Сил України позивачу не було запропоновано рівнозначну або нижчу посаду, не пов`язану з допуском до державної таємниці, та було звільнено у запас. Відповідачами не було надано інформацію про наявність або відсутність нижчих або рівнозначних посад, які відповідають рівню військового звання, підготовці офіцера та не передбачають допуску до відомостей, що становлять державну таємницю. Тому підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що судом першої інстанції вірно взято до уваги та оцінено. Зважав на те, що відповідачі не скористались своїм правом на касаційне оскарження рішення Рівненського окружного адміністративного суду та постанови Восьмого апеляційного суду в справі №460/71/20, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 в запас.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення.

Як зазначено у рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року, що набрало законної сили, відповідно до Наказу начальника ГШ Головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) №604 від 19.11.2019 полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командувача Сухопутних військ ЗСУ, колишнього старшого офіцера відділу взаємодії управління територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ ЗСУ, звільнено у запас за підпунктом "д" (через службову невідповідність).

Згідно із підпункту "д" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) через службову невідповідність.

На підставі пункту 3 Наказу Командувача військ ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №282 від 28.11.2019 полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командувача Сухопутних військ ЗСУ, колишнього старшого офіцера відділу взаємодії управління територіальної оборони управління ІНФОРМАЦІЯ_1, звільненого з військової служби наказом начальника ГШ Головнокомандувача ЗСУ (по особовому складу) від 19.11.2019 №604 відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у запас за підпунктом "д" (через службову невідповідність), з 28.11.2019 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Луцького об`єднаного міського військового комісаріату Волинської області.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року у справі №460/71/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування наказів. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГШ ЗСУ (по особовому складу) від 19 листопада 2019 року № 604 в частині звільнення з військової служби у запас за підпунктом "д" (через службову невідповідність) полковника ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу командувача військ ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 28 листопада 2019 №282 в частині виключення із списків особового складу частини ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого офіцера відділу взаємодії управління територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ ЗСУ з 29 листопада 2019 року. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2019 року по 21 лютого 2022 року включно в розмірі 513 688,32 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

Рішенням цього суду встановлено, що протягом перебування ОСОБА_1 у розпорядженні Сухопутних військ ЗСУ останньому не було запропоновано рівнозначну або нижчу посаду, не пов`язану з допуском до державної таємниці, та було звільнено у запас. Відповідачами не надано інформацію про наявність або відсутність нижчих або рівнозначних посад, які відповідають рівню військового звання, підготовці офіцера та не передбачають допуску до відомостей, що становлять державну таємницю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року в справі №460/71/20 залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено існування усталеної судової практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, що вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки порушення звільнення ОСОБА_1 з військової служби встановлено судовими рішеннями адміністративних судів першої та апеляційної інстанції, тому вона є преюдиційною, тобто відсутні правові підстави сумніватися в істинності і стабільності судових актів, які вступили у законну силу, а це спонукає до відшкодування потерпілому моральної шкоди.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову з огляду на характер та обсяг переживань, яких зазнав позивач в зв`язку з незаконним звільненням з військової служби, вимушені зміни у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення прав.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Абзацом другим ч.2 ст.8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зокрема, передбачено, що у разі заподіяння військовослужбовцю, який проходить військову службу за контрактом, незаконним звільненням моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішенням суду.

Колегія суддів з визначеним судом попередньої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди погоджується, позаяк він відповідає засадам виваженості, законності та справедливості, є достатнім для розумного задоволення завданої потерпілій особі шкоди, не призведе до її збагачення, а доводи заявників не спонукають до зміни чи скасування рішення.

Як правильно на це покликається представник позивача, аргументи авторів апеляційних скарг повністю тотожні викладеним у відзивах на позов доводам, а їм судом надана відповідна правова оцінка.

Очевидно, що негативні емоції ОСОБА_1 внаслідок незаконного звільнення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку та завдали йому моральної шкоди, а відсутність документальних доказів про стан здоров`я і негативні наслідки не може спростовувати те, що моральної шкоди завдано не було.

Матеріалами справи підтверджено й негативні наслідки та вплив від такої протиправної поведінки відповідачів, які, зокрема, полягали в необхідності тривалого вжиття заходів, спрямованих на захист своїх прав та інтересів, непомірних для цього зусиллях і вимушених змінах у житті позивача.

Поготів, апеляційний суд зауважує, що спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, яка пов`язана з його незаконним звільненням з військової служби у 2019 році, а не через притягнення до дисциплінарної відповідальності у 2015 році, як на це хибно покликаються заявники.

Хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідачі не надали, а апеляційним судом здобуто не було.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, колегія суддів ураховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Генерального штабу Збройних Сил України та Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків