Провадження № 2/760/4491/23
Справа № 760/503/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

06.01.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 28.12.2021, за підписом позивача, в якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

- матеріальний збиток, завданий внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 22 546,87 грн;

- компенсацію моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн;

- 2 200,00 грн витрат на проведення звіту про визначення вартості матеріального збитку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л. Л. Фактично справу передано судді по реєстру 18.01.2022.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

В позовній заяві вказується, що 22.05.2019, близько 08 год. 40 хв. по вул. Ревуцького в м. Києві, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі належного позивачу транспортного засобу марки: KIA, моделі: CEED, реєстраційний номер: НОМЕР_2 та автомобіля марки: FORD, моделі: FOCUS , реєстраційний номер: НОМЕР_3 , під керуванням відповідача.

Як вказує позивач, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, належний йому транспортний засіб, отримав механічні пошкодження, у зв`язку з чим, позивачу завдано матеріального збитку.

Позивач зазначає, що вину відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлено постановою Дарницького районного суду м. Києва від 14.08.2019 у справі № 753/10813/19, в подальшому залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.10.2019.

В позові вказується, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ « СК « Українська страхова група» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За результатами розгляду заяви позивача про страхове відшкодування, листом від 08.10.2020 № 03/7218 начальника Департаменту врегулювання збитків ПрАТ «СК «Українська страхова група», позивача було повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском строку подання відповідної заяви.

Позивач вважає, що незважаючи на вищевказану відмову, він має право звернутись за відшкодуванням шкоди до відповідача, в межах трирічного строку, з дати дорожньо-транспортної пригоди.

На підтвердження такої вимоги позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, зокрема п. 72 такої постанови.

На думку позивача, оскільки у страховика не виникло обов`язку з виплати позивачу страхового відшкодування з підстав, встановлених положеннями ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то він має право стягнути суму понесених збитків з відповідача.

Як зазначає позивач, вартість матеріального збитку, завданого йому пошкодженням транспортного засобу марки: KIA, моделі: CEED, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності № 1619 від 10.07.2021, становить 22 546,87 грн.

Також, позивач вважає, що окрім права на відшкодування заподіяного матеріального збитку, він має право на компенсацію моральної шкоди, яку він визначив в сумі 25 000,00 грн.

Вказана моральна шкода, як вказує позивач, полягає, зокрема, в душевних стражданнях у зв`язку з вимушеним позбавленням можливості довгий час користуватися належним йому автомобілем, який ним щодня використовувався у роботі та для задоволення потреб сім`ї, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, а також у душевних стражданнях та переживаннях, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля хвилюванням, приниженням честі та гідності через небажання відповідача у добровільному порядку врегулювати спір.

У зв`язку з такими обставинами, просить захистити порушені права та інтереси, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до наданої довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15.10.2004 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд 11.074.2023 робив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 42).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

До позовної заяви долучено копію постанови Київського апеляційного суду від 03.09.2020 у справі № 753/3135/2020 якою, зокрема, визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження по справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с. 33-35).

У такій постанові суду, зокрема, зазначено, що: «з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 22.05.2019, приблизно о 08 год. 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Ford», д.н.з. НОМЕР_3 , біля будинку № 44 по вул. Ревуцького в м. Києві, в порушення п.п. 10.1, 11.10 Правил дорожнього руху України /далі - ПДР України/, під час зміни напрямку руху та перестроюванням не переконався, що це буде безпечним, при цьому зайняв одночасно дві смуги, у зв`язку з чим здійснив зіткнення з транспортним засобом, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів /а.с.1/.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 14.08.2019 встановлено, що іншим транспортним засобом, з яким ОСОБА_2 здійснив зіткнення був автомобіль «KIA CEED » д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 . Цією ж постановою закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. /а.с. 7-13/

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав пояснення щодо обставин пригоди, підтвердивши те, що водій ОСОБА_2 змінюючи напрямок свого руху, не переконався в безпечності такого маневру, одночасно зайняв дві смуги, в результаті чого відбулось зіткнення їх транспортних засобів. Характер та локалізація ушкоджень транспортних засобів також підтверджує його пояснення.

ОСОБА_2 в численні судові засідання під час апеляційного розгляду не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ford», д.н.з. НОМЕР_3 , біля будинку № 44 по вул. Ревуцького в м. Києві, в порушення п.п. 10.1, 11.10 ПДР України, під час зміни напрямку руху та перестроюванням не переконався, що це буде безпечним, при цьому зайняв одночасно дві смуги, у зв`язку з чим здійснив зіткнення з автомобілем «KIA CEED» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 в результаті чого вказані транспорті засобу були пошкоджені.»

За змістом листа № 03/7218 від 08.10.2020 начальника відділу врегулювання збитків Департаменту врегулювання збитків м. Києва ПрАТ «Українська страхова група» вбачається, що позивачу було відмовлено у задоволенні заяви від 02.10.2020 про виплату страхового відшкодування у зв`язку з пропуском встановленого ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку подання такої заяви (а.с. 36).

Згідно звіту № 1619 суб`єкта оціночної діяльності від 10.07.2021 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля марки: KIA, моделі: CEED, реєстраційний номер: НОМЕР_2 вбачається, що збиток, завданий власнику вказаного транспортного засобу внаслідок пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, з урахуванням заміни лівої фари, складає 22 546,87 грн (а.с. 14-21).

Також до позовної заяви долучено ремонтну калькуляцію № 1619 від 10.07.2021, аркуш перевірки даних № 1619 від 10.07.2021 (а.с. 22-24), акт огляду від 15.06.2021 колісного транспортного засобу марки: KIA, моделі: CEED, реєстраційний номер: НОМЕР_2 (а.с. 25), рахунок-фактуру № від 02.07.2021 на суму 19 578,00 (з ПДВ) /а.с. 26/, роздруківку електронної версії «Бюлетень автотоварознавця» (а.с. 27), фототаблицю до акта огляду транспортного засобу (а.с. 28-30), копію сертифікат № 115/21 суб`єкта оціночної діяльності, виданого 16.02.2021 на ім`я ОСОБА_3 зі строком дії до 16.02.2024 (а.с. 31), посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 2298-ПК від 05.02.2020 (а.с. 32).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV.

Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (ст.. 2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Разом з тим, положеннями ст. 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, встановлено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що ним було пропущено річний строк подання заяви про виплату страхового відшкодування (02.10.2020) з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (22.05.2019).

Разом з тим, відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в даному випадку, несе ОСОБА_2 , як особа, які здійснювала діяльність з використання транспортного засобу марки: FORD, моделі: FOCUS , реєстраційний номер: НОМЕР_3 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 22.05.2019.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема: висновками експертів.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивачем надано звіт № 1619 суб`єкта оціночної діяльності від 10.07.2021 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля марки: KIA, моделі: CEED, реєстраційний номер: НОМЕР_2 вбачається, що збиток, завданий власнику вказаного транспортного засобу внаслідок пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, з урахуванням заміни лівої фари, складає 22 546,87 грн.

В змісті самого звіту № 1619 суб`єкта оціночної діяльності від 10.07.2021 вказано, що датою оцінки та датою складання звіту є 10.07.2021, в той час, як дорожньо-транспортна пригода мала місце 22.05.2019.

Тобто, вартість матеріального збитку, понесеного позивачем, визначена за цінами відновлювального ремонту станом на 10.07.2021, що більш ніж на 2 роки пізніше за дату дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати суму вартості матеріального збитку, визначеного не на дату його заподіяння, обґрунтованою та такою, що може бути покладено в основу судового рішення.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09.02.2023 у справі № 369/7115/20.

Вказівка позивача на те, що такий строк звернення було пропущено у зв`язку з ухваленням постанови Київського апеляційного суду від 03.09.2020 у справі № 753/3135/2020, яка була винесена більш ніж через рік та якою відповідача визнано у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є необгрунтованими, оскільки вказана обставина не позбавляла та не обмежувала право позивача на звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, у строки, встановлені ст. 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Посилання позивача на п. 72 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц є необгрунтованими, оскільки такий не можна застосовувати без врахування п. 73 цієї ж постанови, яким встановлено, що: «покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності

Окрім того, ч. 1 ст. 12 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Таким чином, обставина незвернення позивача у встановлений річний строк із заявою про виплату страхового відшкодування (02.10.2020) з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (22.05.2019) на підставі ст. 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та отримання, у зв`язку з цим, відмови в її задоволенні не може покладати на відповідача, відповідальність якого на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, тягар відшкодування заподіяної шкоди.

У зв`язку з такими обставинами, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21):

«Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)».

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У справі, що є предметом розгляду, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, сам по собі факт, що того, що рішенням суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не свідчить про наявність заподіяння позивачу моральної шкоди, в т.ч. у визначеному ним розмірі, за умови надання належних та допустимих доказів та/або обґрунтування розрахунку на підтвердження визначеного ним розміру.

В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачами не доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли рівня «страждань», що може бути підставою для стягнення моральної шкоди.

Суд зауважує, що у повсякденному житті часом можуть виникати ситуації, коли особа зазнає негативних емоцій через певні дії/бездіяльність оточуючих, проте не кожен такий випадок свідчить про те, що такі негативні емоції досягли рівня страждань, і можуть бути трансформовані у грошовий еквівалент шляхом стягнення моральної шкоди з винуватця їх виникнення.

Як вказано в постанові Верховного Суду від 14.02.2023 у справі № 944/1122/21: «під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану».

Позивач у справі, що є предметом розгляду, заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в загальних рисах вказав, що зазнав душевних страждань у зв`язку з вимушеним позбавленням можливості довгий час користуватися належним йому автомобілем, який ним щодня використовувався у роботі та для задоволення потреб сім`ї, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Проте, будь-яких конкретних даних (та доказів на їх підтвердження) щодо строку, яким він не міг користуватися належним йому автомобілем, позивач не надав.

Разом з тим, суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливостію

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесення моральної шкоди у заявленому розмірі, характеру та обсягу страждань, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, у зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

За таких обставин, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи результат розгляду спору (відмову у позові), судові витрати позивача у справі покладаються на нього ж.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич