КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/5150/22 Головуючий у суді І інстанції: Лужецька О.Р.

провадження №22-ц/824/13511/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Гаращенко Д.Р.

30 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді (судді-допідача): Гаращенко Д.Р.

суддів: Олійника В.І., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Цимейко Ганни Олегівни - представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд:

- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку у спільному майні - квартири АДРЕСА_1 та виплатити ОСОБА_1 з депозитного рахунку Дарницького районного суду м. Києва грошову компенсацію за 1/6 частки квартири у розмірі 443 370,17 грн;

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні 5/6 частинами квартири АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у квартиру;

- визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою та виселити.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що є матір`ю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 . Спадкоємцями майна померлого були мати та дружина ОСОБА_3 .. За життя, 16.06.2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він буде мати право заповідав ОСОБА_2 .. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.2021 року ОСОБА_2 є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . Позивач посилається на те, що спільне володіння та користування квартирою між ними є неможливим, оскільки між сторонами неприязні стосунки та сторони є фактично чужими людьми. Вважає, що припинення права власності відповідача на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 не завдасть їй істотної шкоди, оскільки грошова компенсація за 1/6 частини квартири становить 443 370,17 грн. Даний розмір грошової компенсації дозволить відповідачу придбати у власність квартиру у м. Києві або у Київській області.

20.09.2022 року представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з позивачки грошову компенсацію за 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в розмірі 348 925 грн згідно звіту про оцінку майна станом на 09.11.2021 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року позов задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку двокімнатної квартири загальною площею 78,5 кв.м., жилою площею 33,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко В.Ю. та визнано право власності на дану 1/6 частку квартири за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/6 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок суду згідно квитанцій № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 399 999 грн., № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 128 426,50 грн. та № 0.0..1 від 26.06.2023 на суму 1 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою адресою: АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у квартиру адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 6 418 грн 50 коп..

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Цимейко Г.О., в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині задоволених вимог позивача та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачка разом із позовом подала до суду технічний паспорт на квартиру, обґрунтовуючи таким чином неможливість виділу частки відповідачки в натурі та неподільність квартири.

Суд першої інстанції у рішенні також зазначив, що квартира є неподільною, а частка відповідачки незначною, аналізуючи технічний паспорт.

Наголошує, що ані позивачка, ані суд не мають спеціальних технічних знань, щоб самостійно зробити висновок про неподільність речі. Відповідна судова експертиза, на вирішення якої б було поставлено питання щодо можливості поділу квартири чи виділу частини, в рамках справи не проводилась.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також зазначала, що суд першої інстанції зазначав, що спільне володіння та користування квартирою між позивачем та відповідачем не є можливим, оскільки між сторонами неприязні стосунки та сторони фактично є чужими людьми.

При цьому, у матеріалам справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних фактів.

Також відповідачка особисто під час судових засідань не раз наголошувала, що не чинить перешкод позивачці у користуванні квартирою та і пропонувала їй падати дублікат ключів.

Спірна квартира перебувала у власності покійного чоловіка відповідачки. ОСОБА_3 , з яким остання була у шлюбі з 1988 року. Сумісно відповідачка та ОСОБА_3 мають сина - ОСОБА_3 , 1989 року народження. Позивачка є свекрухою відповідачки.

У спірній квартирі відповідачка проживала разом із чоловіком та їх спільним сином з моменту придбання квартири у 1998 році. У цій же квартирі зареєстроване місце проживання відповідачки.

ОСОБА_1 не має іншого житла, окрім частини спірної квартири, а грошової компенсації, яку пропонує позивачка, не вистачить на придбання нової квартири.

Натомість у власності позивачки перебуває окрім 5/6 спірної квартири, земельна ділянка площею 0.12 га та двокімнатна квартира загальною площею 82.40 кв.м..

Квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . та про яку зазначає суд, відповідачці не належить. Вказана квартира належить ОСОБА_3 - спільному повнолітньому синові відповідачки та ОСОБА_3 .

Вказувала, що на сьогодні ОСОБА_1 не має іншого житла, окрім частини спірної квартири.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказувала, що рішення суду першої інстанції не містить жодних обгрунтувань щодо вимоги про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, надати ключі від вхідних дверей та вселити позивачку.

Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовної вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що припинення права відповідача на частку у спільному майні, яке є неподільним, з виплатою їй грошової компенсації вартості цієї частки в розмірі 528 426,50 грн не завдасть їй істотної шкоди та не порушить її гарантоване Конституцією право власності, оскільки вона отримає рівноцінну грошову компенсацію втраченого майна.

Також суд першої інстанції оцінював доводи ОСОБА_1 про те, що вона не має у власності іншого нерухомого майна критично, з огляду на те, що станом на 04.07.2022 року відповідачка була власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_3 , проте після постановлення ухвали про відкриття провадження у даній справі подарувала її ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 09.08.2022 року та Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності. Суд першої інстанції вважав такі дії відповідачки, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на 1/6 частку квартири за ОСОБА_2 . Стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/6 частки спірної квартири, за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок суду згідно квитанцій № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 399 999 грн, № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 128 426,50 грн та № 0.0..1 від 26.06.2023 на суму 1 грн. Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою адресою: АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у квартиру адресою: АДРЕСА_1 .

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги в частині виселення ОСОБА_1 із квартири, а також про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заявляючи позовні вимоги про виселення, позивачка фактично захищає своє право власності власника 1/6 частин квартири, які вона тільки отримує за цим рішенням. Отже це право власності відповідачем на час пред`явлення позову не порушувалось, отже не підлягає захисту.

Рішення суду першої інстанції сторонами в цій частині не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями майна померлого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

16.06.2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він буде мати право заповідав ОСОБА_2 ..

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.2021 року ОСОБА_2 є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Право власності позивача та відповідача на частину спірної квартири зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановлено, що в спірній квартирі зареєстрована відповідач з 1998 року, також встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі з 1998 року.

Із копії технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , убачається, що квартира розташована на десятому поверсі, складається з двох кімнат жилою площею 33,9 кв.м., у тому числі, перша кімната - 12,2 кв.м., друга - 21,7 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м..

Встановлено також, що згідно висновку експерта від 27.04.2023 № 29077/22-42 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, проведеного судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Арабулею Н.М. ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на момент проведення експертизи - 25.04.2023 становить 3 170 559 грн.

Відповідно до вищевказаного висновку експерта, вартість 1/6 частки, яка належить відповідачу, квартири АДРЕСА_1 становить 557 372,16 грн (1104,48 дол. США/кв.м. * 36,5686 грн/дол.США * 13,8 кв.м.).

З урахуванням часток сторін позивачу належить 65,42 кв.м. загальної площі та 28,25 кв.м. жилої площі, а відповідачу належить 13,8 кв.м. загальної площі та 5,65 кв.м. жилої площі.

Відповідно до технічного паспорту квартира складається з складається з двох кімнат жилою площею 33,9 кв.м., у тому числі, перша кімната - 12,2 кв.м., друга - 21,7 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м..

Грошова компенсація за 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 в розмірі 528 426,50 грн внесена позивачем на депозитний рахунок суду, що підтверджується квитанціями № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 399 999 грн., № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 128 426,50 грн та № 0.0..1 від 26.06.2023 на суму 1 грн.

Встановлено, що на час ухвалення рішення суду, у відповідача іншого житла та власності немає.

Також встановлено, що на час ухвалення рішення у позивача у власності перебуває двокімнатна квартира та земельна ділянка.

Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 у справі № 736/659/19 (провадження №61-4489св21) дійшов наступних правових висновків.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 4 ст. 358 ЦК України якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку (правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18).

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

Звернувшись з позовом про припинення права власності на частку у спільному майні та усунення перешкод у користуванні власністю позивачка ОСОБА_2 (з урахування заяви про зменшення позовних вимог) зазначала, що 1/6 частини квартири, що належить на праві власності відповідачці ОСОБА_1 , не може бути виділена в натурі, тобто квартира є неподільною, тому вважала, що припинення відповідачу права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 не завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки грошова компенсація за 1/6 частини квартири становить 348 925 грн . Вважала, що даний розмір грошової компенсації дозволить відповідачу придбати у власність квартиру у м. Києві або у Київській області неподалік від м. Києва.

Позивачка також зазначала, що спільне володіння та користування квартирою між позивачем та відповідачем є неможливим, оскільки між сторонами неприязні стосунки та сторони є фактично чужими людьми.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків задовольняючи позовні вимоги в частині припинення права власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації вартості 1/6 частки оспорюваної квартири з позивачки на користь відповідачки у суму 524 426,50 грн, оскільки таке припинення права власності на належну ОСОБА_1 частку у спірній квартирі нанесе істотної шкоди останній, оскільки в даному випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Припинення права власності на частку завдасть істотної шкоди, враховуючи реєстрацію місця проживання відповідача, відсутність іншого житла у відповідача, що фактично позбавляє відповідачку її права на житло. Крім того суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач з 1998 року проживає у спірній квартирі.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду про те, що станом на 04.07.2022 року відповідачка була власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_3 , проте після постановлення ухвали про відкриття провадження у даній справі подарувала її ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 09.08.2022 року та Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, а тому такі дії відповідачки слід розцінювати як недобросовісна поведінка та зловживання правом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відчуження відповідачкою ОСОБА_1 належного їй на праві власності майна (станом на 04.07.2022 року частки квартири АДРЕСА_3 ), яке не є спірним, не суперечить нормам ЦК України.

Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 21.07.2021 у справі № 736/659/19).

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги щодо припинення права власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації вартості 1/6 частки оспорюваної квартири з позивачки на користь відповідачки у суму 524 426,50 грн є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у вказану квартиру, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як вже встановлено судом, позивачка ОСОБА_2 є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачка ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовною заявою, позивачка вказувала, що у неї відсутні ключі від квартири АДРЕСА_1 , а отже позивачка не може потрапити до квартири для реалізації свого права на користування квартирою.

Доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що позивачкою не надано жодного доказу того, що відповідачка хоч якось чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вході розгляду справи та з матеріалів справи вбачається, що між сторонами наявні неприязні стосунки, а також розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків на квартиру, здійснення яких є неможливим без судового втручання, також суд апеляційної інстанції зазначає, що сам факт звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користування власності свідчить про наявність перешкод, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що задля забезпечення права позивача володіти, користуватись оспорюваною квартирою (за адресою АДРЕСА_1 ) необхідно задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у вказану квартиру.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивача в частині користування квартирою було порушено відповідачем.

При вирішенні даного спору, суд першої інстанції не врахував зокрема правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі 736/659/19.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_2 у вказану квартиру.

В частині позовних вимог про припинення права власності та стягнення грошової компенсації, суд апеляційної інстанції вважає, що позов є необгрунтованим та не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в частині припинення права власності та стягнення грошової компенсації з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року в частині задоволення позову про припинення права власності та стягнення грошової компенсації скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено «04» грудня 2023 року.

Головуючий суддя Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко