справа 357/7832/22 головуючий у суді І інстанції Гуртовенко Р.В.
провадження № 22-ц/824/6880/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія» «НІКО-ТАЙС» на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія» «НІКО-ТАЙС» до ОСОБА_1 про стягнення донарахованого розміру 3% річних та інфляційних витрат у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з вказаною позовною заявою звернулось ТОВ «Компанія «НІКО - ТАЙС», з посиланням на те, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1293/11 від 17 лютого 2012 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено повністю. Вказане рішення набрало законної сили та не виконано. Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1293/11 від 20 грудня 2021 року задоволено вимоги ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» про заміну сторони (позивача, стягувача) у справі №2-1293/11 під час примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1293/11, виданого на примусове виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1293/11 від 17 лютого 2012 року та здійснено процесуальне правонаступництво на стадії виконання рішення суду, а саме фактично змінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні щодо примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1293/11, виданого на примусове виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі 293/11 від 17 лютого 2012 року, тобто стягувача ОСОБА_2 замінено на правонаступника - ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»».

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 89049 гривень 60 копійок 3% річних та 89028 гривень 74 копійки інфляційних втрат, а також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 672 грн..

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО - ТАЙС» про стягнення 3% річних та інфляційних витрат у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання відмовлено.

Не погодившись із рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія» «НІКО-ТАЙС» подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позов, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НКО-ТАЙС» 25 393 грн 05 коп. 3 % річних за період з 24 серпня 2019 року по 24 серпня 2020 року.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції, здійснивши застосування до позовних вимог строку позовної давності, зобов`язаний був здійснити часткове задоволення позовних вимог за трирічний період, котрий передує зверненню позивача до суду із відповідним позовом, згідно якого було відкрито провадження у справі, тобто за період з 24 серпня 2019 року по 24 серпня 2022 року.

При цьому, апелянт зазначає, що оскільки заявлені до стягнення вимоги про стягнення розміру інфляційних втрат за період з березня 2012 року по січень 2015 року знаходяться поза межами трирічного терміну, який передує зверненню позивача до суду, в їх задоволенні за вказаних період судом першої інстанції було правомірно відмовлено.

У той же час позовні вимоги про стягнення розміру 3% річних за період з 18 лютого 2012 року по 24 серпня 2022 року частково знаходяться в межах трирічного терміну, який передує зверненню позивача до суду - період з 24 серпня 2019 року по 24 серпня 2022 року, а тому відмова суду першої інстанції в цій частині є незаконною.

Отже, беручи до уваги доводи апеляційної скарги рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в межах відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія» «НІКО-ТАЙС» на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія» «НІКО-ТАЙС» до ОСОБА_1 про стягнення донарахованого розміру 3% річних та інфляційних витрат у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання, надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 176).

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду № 743/06.1-01/23 від 12 травня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи (а.с. 180).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2023 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф. (а.с. 181).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року справу прийнято до провадження судді Березовенко Р.В.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до розгляду надсилалася на електронні адреси учасників справи, вказані ними у заявах, що містяться в матеріалах справи, а саме: апелянтові на електронну адресу, зазначену ним особисто у апеляційній скарзі (а.с.153) та відповідачці на електронну адресу, зазначену нею особисто у відзиві на позов (а.с.63).

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи;

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 20 січня 2023 року в справі № 465/6147/18 (провадження № 61-8101св22) «якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22)».

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що учасники справивказали в процесуальних документах, поданих до суду, електронні адреси, слід припустити, що учасники бажають, принаймні не заперечують, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасників справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

При цьому, протягом строку, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження, відповідачка правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відтак, ураховуючи належне повідомлення відповідачки про відкриття апеляційного провадження та розгляд справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що із копії ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2022 року (а. с. 26-27) вбачається, що 17.02.2012 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 282 323 грн. 50 коп. та 540 грн. судових витрат, а всього 282 863 грн. 50 коп.. Рішення набрало законної сили.

11.05.2012 року на виконання вказаного рішення суду від 17.02.2012 року представником позивача отримано виконавчий лист по справі № 2-1293/11.

30.08.2021 відбувся електронний аукціон з продажу права вимоги, відповідно до якого в рамках справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , яка відкрита ухвалою господарського суду Київської області від 19.12.2019 року у справі № 911/2891/19 (постанова господарського суду Київської області про визнання боржника банкрутом від 13.07.2020 року по справі № 911/2891/19) продається право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на загальну суму 282 863, 50 грн. за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 17.02.2012 року у справі № 2-1293/11, переможцем електронного аукціону є ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс», що підтверджується копією протоколу проведення електронного аукціону №UA-PS-2021-08-19-000045-2 (а. с. 16).

Відповідно до акту про придбання майна на аукціоні від 09.09.2021 року ОСОБА_2 на підставі Протоколу проведення електронного аукціону передала у власність ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на загальну суму 282 863,50 грн. за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.02.2012 року у справі № 2-1293/11 (а. с. 19).

Як вбачається з копії платіжного доручення №14349 від 07.09.2021 року новий кредитор ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» сплатив арбітражному керуючому Карасюку О.В. ціну продажу майна відповідно до Протоколу №UA-PS-2021-08-19-000045-2 від 30.08.2021р. про проведення аукціону з продажу майна боржника ОСОБА_2 у справі про банкрутство в сумі 6109 грн. (а. с. 18).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-1293/11 від 20.12.2021р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про заміну сторони виконавчого провадження, задоволено та замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача ОСОБА_2 на її правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.02.2012 року у справі № 2-1293/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

З листа Ставищенського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального МРУ Міністерства Юстиції (м. Київ), вих. №252 від 18.01.2022р., вбачається, що станом на 18.01.2022 рік, згідно даних книг вхідної документації та даних баз ЄДРВП і АСВП, виконавчий лист щодо примусового виконання у справі №2-1293/11 від 17.02.2012р. до Ставищенського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального МРУ Міністерства Юстиції (м. Київ) не надходив (а. с. 104 зв.).

Вищевказаною ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2022р. у задоволенні заяви ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, - відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву зазначила, що по вказаному спору сплив строк позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

При цьому відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судом першої інстанції було вірно зроблено посилання на вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в оскаржуваному судовому рішенні й водночас помилково не застосовано його до правовідносин у даній справі.

Судом встановлено, що 17 лютого 2012 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 282323 грн. 50 коп. та 540 грн. судових витрат, а всього 282863 грн. 50 коп.. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. 11 травня 2012 року на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист.

У цій справі ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» пред`явило позов 24 серпня 2022 року.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами позивача до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, частково є помилковим.

Оскільки позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 3 % річних за час прострочення, який, як він вважав, тривав з 18 лютого2012 року по 24 серпня 2022 року, то суд повинен установити, чи дотримано строки позовної давності з урахуванням викладеного висновку Великої Палати Верховного Суду. Крім того, позивач надав розрахунок суми річних, який судом не перевірявся та охоплює увесь зазначений період.

Отже, ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги про стягнення розміру 3% річних за період з 18 лютого 2012 року по 24 серпня 2022 року частково знаходяться в межах трирічного строку, який передує зверненню позивача до суду - період з 24 серпня 2019 року по 24 серпня 2022 року, а тому заслуговують на увагу.

При цьому щодо розрахунку розміру 3% річних за період з 24 серпня 2019 року по 24 серпня 2022 року апеляційний суд враховує, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контр розрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19).

Колегія суддів, з`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, здійснивши оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, дійшла висновку про правильне здійснення позивачем такого розрахунку, а відтак такий розрахунок заслуговує на увагу і приймається апеляційним судом, як належний та допустимий доказ.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 24 серпня 2019 року по 24 серпня 2022 року у розмірі 25 393 грн. 05 коп.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, в оскаржуваній частині рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення донарахованого розміру 3% річних у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позов підлягає задоволенню на 14 %, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви - у розмірі 374 грн. 08 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги - у розмірі 561 грн. 12 коп.

Керуючись ст.ст. 80, 82, 141, 367, 369, 374, 376 України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія» «НІКО-ТАЙС» на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року в оскаржуваній частині -задовольнити.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення донарахованого розміру 3% річних у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (адреса: 03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ) 3% річних у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання у розмірі 25 393 грн 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (адреса: 03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 374 грн 08 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (адреса: 03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 561 грн 12 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова