Провадження № 2/369/2638/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02.06.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

за участі секретаря Соловюк В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 28 вересня 2022 року сталась ДТП. Винним у даному дтп було визнано відповідача ОСОБА_2 . На час пригоди, цивільно-правова відповідальність була застрахована в ТДВ «Страхова група «Оберіг». Згідно проведеного дослідження, вартість матеріальної шкоди становить 201 962,43 грн. Оскільки страховкою не покривається вся шкода, завдана йому в ДТП, тому відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати різницю в розмірі 121 962,43 грн. За проведене дослідження ним сплачено 4500 грн., які мають бути відшкодовані відповідачем як винною особою. У добровільному порядку відповідач відмовляється відшкодувати завдану його неправомірними діями шкоду.

Просив суд стягнути на його користь з:

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, непокриту страховим відшкодування, в розмірі 121 962,43 грн., судові витрати по сплаті судового збору 1219,62 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 16 500 грн.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

24 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_2 вказав, що за чинним законодавством у винної особи, яка застрахувала свою відповідальність, виникає обов`язок по відшкодуванню шкоди лише якщо розмір шкоди не покривається полісом. Відповідно до полісу з ТДВ «Страхова група «Оберіг» ліміт відповідальності становить 160 000 грн., франшиза 0 грн. Згідно поданого звіту вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача складає 497 133,50 грн., тому матеріальний збиток визначений на рівні вартості автомобіля на час ДТП 201 962,43 грн. Оскільки страхова компанія сплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 80000 грн., тому вартість залишків становить 121 962,43 грн. В іншому випадку розмір страхового відшкодування був би більшим та покривався встановленим лімітом. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що ним робився ремонт чи іншим чином понесені витрати. Натомість через неправомірне звернення до суду, він поніс витрати на правову допомогу. Просив суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на правову допомогу.

Крім того, представник відповідача вказав, що ним направлені адвокатські запити до страховика ТДВ «Страхова група «Оберіг».

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

16 лютого 2023 року представник позивача надав суду докази на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 16 500 грн.

16 лютого 2023 року до суду також надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що він має право на повне відшкодування заподіяної шкоди через неправморні та винні дії відповідача. Тому відповідач зобов`язаний відшкодувати різницю між страховою виплатою та дійсною шкодою. Просив відмовити в задоволенні позову.

16 березня 2023 року відповідач ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 , направили суду додаткові пояснення. Вказали, що страхове відшкодування було виплачено ТДВ «Страхова група «Оберіг» за узгодженням з ОСОБА_1 ще 18 жовтня 2022 року. Такими діями позивач визнав, що розмір завданого йому збитку становить 80 000 грн. Але вже 19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звертається для оцінки завданої йому шкоди і, зрозумівши, що він погодився на замале страхове відшкодування, звернувся з неправомірною вимогою до суду. Також відповідач надав докази, понесених витрат на правову допомогу, які просив стягнути з ОСОБА_1 , відмовивши у задоволенні позову.

Третя особа ТДВ «Страхова група «Оберіг» по суті справи жодних пояснень не надали, ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками отримали ще 16 січня 2023 року, що підтверджено відповідним зворотнім повідомленням. Причини неможливості подати пояснення, заперечення, докази суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 28 вересня 2022 року о 20.55 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», д/н НОМЕР_1 , по вул. Соборній, 124/9 в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області, повертаючи ліворуч на зелений сигнал світлофора на регульованому перехресті, не надав перевагу в русі автомобілю «Volkswagen Golf», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку; в результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В результаті ДТП автомобілі зазнали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.16.6 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення (протокол серії ААД № 101807 від 28.09.2022 року про адміністративне правопорушення) та накладено на нього адміністративне стягнення штраф на користь держави. (справа №369/10294/22).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля Volkswagen Golf, державний номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_4 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності що передбачено статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зазначена правова позиція закріплена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20.

Таким чином, на відповідач у справі ОСОБА_2 , як винна особа, застрахувала свою цивільну відповідальність, мав обов`язок відшкодувати позивачу, як потерпілому, в порядку визначеному ст. 1194 ЦК України різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Так, на час ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ «Страхова група «Оберіг» (поліс №210827393).

До ТДВ «Страхова група «Оберіг» надійшла заява про настання страхового випадку, а також заява на виплату страхового відшкодування в розмірі 80 000 грн. від позивача по справі.

09 грудня 2022 року ТДВ «Страхова група «Оберіг» сплатила страхове відшкодування в розмірі 79 950 грн.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18); від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18); від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18); від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19); від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19).

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), Велика Палата Верховного Суду, у пунктах 136, 137 указаної постанови зазначила, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 30 вказаного Закону визначено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

На підтвердження завданого збитку, позивач ОСОБА_1 надав суду звіт з експертної оцінки колісного транспортного засобу №65 від 19 жовтня 2022 року. Так, станом на 28 вересня 2022 року вартість автомобіля без урахування пошкоджень при ДТП, становить 201 962,43 грн., вартість відновлювального ремонту становить 497 133,50 грн. Тому матеріальний збиток, завданий власнику Volkswagen Golf, д/н НОМЕР_2 , визначений в розмірі, рівному дійсному ринковій вартості транспортного засобу з терміном експлуатації як на момент пошкодження становить 201 962,43 грн.

З листа ТДВ «Страхова група «Оберіг» №1002-05 від 07 лютого 2023 року вбачається, що страховою компанією не проводилась ні оцінка, ні експертиза; відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування від 18 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та товариством було узгоджено розмір страхового відшкодування в сумі 80 000 грн.

Даний розмір був отриманий позивачем.

Разом з тим, дійсна вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу, вартість автомобіля у неушкодженому стані на день ДТП та розмір матеріального збитку, є значно вищими, ніж були визначені та сплачені страховиком, та були визначені висновком спеціаліста за результатами проведення дослідження, вартість відновлювального ремонту становить 497 133,50 грн.

Тому відповідно до п. 8.2 Методики вартість матеріального збитку визначається такою, що дорівнює ринковій вартості автомобіля, оскільки вартість відновлювального ремонту більша його ринкової вартості. Ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Golf», д/н НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП у непошкодженому стані складала 201 962,43грн., тому розмір матеріального збитку становить 201 962,43 грн. Відповідач заперечуючи проти позову, не надав доказів того, що завданий розмір збитку є меншим, не заявив клопотань про призначення експертизи або не надав суду висновок експерта для вирішення спірних питань, в тому числі й щодо вартості залишків, не повідомив суд про причини неможливості подати такі докази. У своєму відзиві відповідач фактично обмежився лише власними поясненнями щодо страхової виплати в розмірі 80 000 грн., а решта суми 121 962,43 грн. то вартість залишків.

Відповідно до правової позиції Верховною Суду, викладеної в постанові від 16.10.2019 р. по справі № 320/9174/15-ц: «За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до абз. 2 п. 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Тлумачення зазначеної правової норми спеціального закону у взаємозв`язку із загальними нормами цивільного законодавства призводить до висновку, що в контексті встановлених судом в цій справі фактичних обставин, одержавши страхову виплату, потерпілий не позбавляється права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, в тому числі у судовому порядку.

Відповідальність винуватця у разі визнання випадку страховим настає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, на що безпосередньо вказує зміст статті 1194 ЦК України.

Крім того, статті 2, 22, 29, 36 Закону № 1961 -IV не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності.»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 757/13525/18-ц , «обов`язок з відшкодування шкоди у межах суми страхового відшкодування покладається на страховика. Тобто, якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування для повного відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи - ОСОБА_2 на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля марки «Ягуар», була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).»

Таким чином, враховуючи, що погоджена потерпілим та ТДВ «Страхова група «Оберіг» виплачена сума відшкодування є значно меншою від оціненої майнової шкоди, потерпілий не позбавлений права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, а обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, тому суд дійшов до висновку, що саме страхова компанія зобов`язана сплатити позивачу суму ще 80 000 грн. як різниці між лімітом відповідальності страховика (160 000 грн., франшиза 0) (страховою сумою за договором) та розміром виплаченого раніше відшкодування (80 000 грн.). Непокрита страховою виплатою шкода в розмірі 41 962,43 грн. має бути відшкодована відповідачем, тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо доводів позивача, що він узгодив суму відшкодування, а відтак не вправі претендувати на більшу суму від страхової, суд відхиляє, оскільки статті 2, 22, 29, 30, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності.

Також підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 витрати за проведене дослідження в розмірі 4500 грн., що підтверджується і укладеним договором, поданим звітом та квитанцією №0.0.488323245.1 від 19 жовтня 2022 року на суму 4500 грн.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки суд визнав доведеними позовні вимоги частково, тому на користь позивача у справі із відповідачів підлягає стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог. А саме з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 402,47 грн.

Щодо витрат сторін на правову допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно до ч. 3 ст. 133, ст. 140, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мінаєвим Дмитром Дмитровичем було укладеного договір про надання правової допомоги.

15 лютого 2022 року сторонами було підписано акт приймання-передачі послуг до Договору про надання правової допомоги від 08.11.2022 року відповідно до якого вбачається, що загальна сума послуг отриманих замовником за період з 08.11.2022 року по 15.02.2023 року складає 16500 грн.

Відповідно до копій квитанцій від 18.11.2022 року та 19.12.2022 року вбачається, що позивач перерахував адвокату кошту у розмірі 16500 грн. за надання юридичних послуг відповідно до договору.

Враховуючи складність справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), заявлених вимог та складністю справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5 676 гривень

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди у розмірі 41 962,43 грн. (сорок одна тисяча дев`ятсот шістдесят дві грн. 43 коп.), витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 4 500 грн. (чотири тисячі п`ятсот грн.), судовий збір в розмірі 402,47 грн. (чотириста дві грн. 47 коп.), понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5 676 грн. (п`ять тисяч шістсот сімдесят шість грн.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

Інформація про відповідача: товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», адреса: м. Київ, вул. Васильківська, 14, .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 02 червня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ