Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1253/22 Головуючий у 1-й інст. Хомич В.М.
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Микитюк О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №283/1253/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку, земельної ділянки та нежитлового приміщення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Хомич В.М. в м. Малині,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки, площею 0,0522 га кадастровий номер :01:002:0134, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частки нежитлового приміщення загальною площею 131,5 м?, яка складається з: тамбуру - 9,8 м?, коридору - 3,5 м?, перукарні - 94,4 м?, шафи - 1,2 м?, приміщення - 6,7 м?, санвузолу - 3,7 м? та котельні - 2,8 м?, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначає, що 15 січня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Вказує, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що в період шлюбу сторони набули спільне майно, а саме: за договором купівлі-продажу від 03.06.2005, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було придбано житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0522 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім цього, вказує, що в період шлюбу відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року за відповідачем зареєстровано право власності на 26/100 частин нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Стверджує, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності від 03.10.2006 за відповідачем зареєстровано право власності на 1/1 частку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що на початку 2021 року позивач звернувся до відповідача з проханням поділити спільне нерухоме майно, однак, ОСОБА_2 категорично заперечила належність йому вказаного майна, повідомивши, що дане майно є її особистою власністю, оскільки зареєстровано за нею. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у спільному майні подружжя, зокрема на:

- домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0522 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- нежитлове приміщення загальною площею 131,5 кв.м (тамбур площею 9,8 кв.м, коридор площею 3,5 кв.м, перукарня площею 94,4 кв.м, шафа площею 1,2 кв.м, приміщення площею 6,7 кв.м, приміщення площею 9,4 кв м, санвузол площею 3,7 кв.м, котельня площею 2,8 кв.м), яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 . Вирішено питання судових витрат.

05 травня 2023 року на адресу Житомирського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року.

До апеляційної скарги додано дві квитанції про оплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року та про оплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року.

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 травня 2023 року відділом організаційного забезпечення розгляду цивільних справ було заведено дві обліково - статистичні карти на цивільну справу на апеляційне оскарження ухвали Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі (22-ц/4805/1326/23) та на апеляційне оскарження рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року (22-ц/4805/1323/23).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі - повернуто апелянту з підстав не оскарження вказаної ухвали окремо від рішення суду.

Разом з тим, зі змісту апеляційної скарги щодо оскарження рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року вбачається, що апелянтом включено і мотиви оскарження ухвали Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, у відповідності до ч.2 ст.353 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене предметом перегляду у даній справі є ухвала Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року, які просить скасувати представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач повторно звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та частку нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року в позові позивачу було відмовлено, останній рішення суду не оскаржував, рішення суду набрало законної сили. Вказує, що суд першої інстанції не обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження в частині позову про визнання права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та частку нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що позивачем не було надано до суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Посилається на відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на частину земельної ділянки, оскільки відсутні підстави для задоволення вимог про визнання за позивачем права власності на частину домоволодіння. Зазначає, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу на підставі якого було придбано нежитлове приміщення, відтак неможливо встановити чи це спільно нажите майно за час шлюбу. Враховуючи вищевикладене просить скасувати ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року та постановити нову, якою закрити провадження на підставі п.3 ст. 255 ЦПК України та скасувати рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

06 червня 2023 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшла уточнена апеляційна скарга. В уточненій апеляційній скарзі заявник просить скасувати рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку житлового приміщення, земельної ділянки та визнання права власності на частину нежитлового приміщення із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності на частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 на підставі п.3 ст.255 ЦПК України, а в іншій частині - відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи уточненої апеляційної скарги аналогічні апеляційній скарзі поданій до Житомирського апеляційного суду -15.05.2023. Разом з тим, заявник посилається на те, що ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі повернуто апелянту, тому просить надати оцінку законності ухвали суду першої інстанції від 13 жовтня 2023 року.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 06 червня 2023 року прийнято до розгляду уточнену апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просить ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року та рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення. Зазначає, що визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Вказує, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом у липні 2022 року в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу, а нежитлове приміщення придбано в період шлюбу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вказує, що як підстави для визнання майна спільною сумісною власністю, позивач надав та посилається на зазначені вище правовстановлюючі документи, які не досліджувалися судом при ухваленні рішення у справі №283/3259/21, оскільки їх не було на той час в розпорядженні ОСОБА_1 . Вважає, що зазначені обставини підлягають з`ясуванню судом під час розгляду даної справи. Зазначає, що факт набуття спірного нерухомого майна в період шлюбу та за спільні кошти відповідачем не заперечувалося, а навпаки визнавалося.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 січня 1994 року по 03 листопада 2017 року, який розірваний рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року.

У період шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 червня 2005 року сторони придбали домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2 - 21.06.2005.

14.06.2018 на замовлення ОСОБА_1 Малинським районним комунальним підприємством з технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 132,9 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №1737 від 23 березня 2005 року на ОСОБА_2 оформлено право власності на 26/100 часток нежитлової будівлі, загальною площею 131,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року ОСОБА_2 було виділено 26/100 часток нежитлової будівлі, загальною площею 131,5 кв.м (тамбур площею 9,8 кв.м, коридор площею 3,5 кв.м, перукарня площею 94,4 кв.м, шафа площею 1,2 кв.м, приміщення площею 6,7 кв.м, приміщення площею 9,4 кв м, санвузол площею 3,7 кв.м, котельня площею 2,8 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 жовтня 2006 року, ОСОБА_2 на підставі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року набула право власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з часткою 1/1.

10.12.2021 на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «Юридичне бюро «Статус експерт» виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з часткою 1/1, загальною площею 131,5 кв. м.

Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку та нежитлового приміщення відмовлено.

Розглядаючи даний спір колегія суддів виходить з наступного.

Щодо оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та, яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до частини третьої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) зазначила, що …[Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі (пункти 26, 27)].

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) зазначено, що …[необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір].

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що …[предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу].

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19 (провадження №61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20 (провадження №61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21 (провадження №61-13906св21).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності на частку житлового будинку та нежитлового приміщення, оскільки фактичні підстави, якими позивач обґрунтував заявлені вимоги у даній справі та справі №283/3259/21 не є тотожними, а саме позивач у даному позові на підтвердження позовних вимог посилається, крім іншого, зокрема, на юридичні факти набуття відповідачем права власності на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, рішення суду від 21.09.2006, надавши до позову відповідні письмові докази, які відсутні у справі №283/3259/21, а, отже, не були предметом дослідження суду при ухваленні рішення від 23.06.2022.

Проте, з наведеними висновками колегія суддів не в повній мірі погоджується.

Так, колегією суддів встановлено, що у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на частки нежитлового приміщення загальною площею 131,5 м?, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що з 15 січня 1994 року перебував в шлюбі з відповідачем. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу, сторони за спільні кошти придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім цього, в період шлюбу відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2006 року за відповідачем зареєстровано право власності на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

До позовної заяви на підтвердження позовних вимог було додано серед іншого витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічні паспорти на житловий будинок та нежитлове приміщення, довідку про інвентаризацію вартості об`єкта.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку та нежитлового приміщення.

Вказане рішення позивачем не оскаржувалося та набрало законної сили.

У липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; - визнати право власності на частку земельної ділянки, площею 0,0522 га кадастровий номер :01:002:0134, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати право власності на частки нежитлового приміщення загальною площею 131,5 м?, яка складається з: тамбуру - 9,8 м?, коридору - 3,5 м?, перукарні - 94,4 м?, шафи - 1,2 м?, приміщення - 6,7 м?, санвузолу - 3,7 м? та котельні - 2,8 м?, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . В обґрунтування позову позивачем зазначено тотожні обставини, що і в позові поданому в грудні 2021 року.

До позовної заяви на підтвердження позовних вимог було додано серед іншого договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копію державного акта на право власності на земельну ділянку, інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічні паспорти на житловий будинок та нежитлове приміщення, довідку про інвентаризацію вартості об`єкта, копію рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21.09.2006.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави позову у даній справі та у справі №283/3259/21 є тотожними.

Разом з тим, предмет позову у справі, що переглядається та у справі №283/3259/21 є різними.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року у справі №278/3717/21 (провадження №61-1827св23).

Встановлено, що позивач у липні 2022 року звертаючись до суду з позовом, просив крім визнання права власності на частку житлового будинку та на частки нежитлового приміщення, просив визнати право власності на частку земельної ділянки, площею 0,0522 га кадастровий номер :01:002:0134, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на якій розміщений зазначений вище житловий будинок.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішення позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки є похідними від позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку.

У статті 188 ЦК України визначено, що єдиний майновий комплекс є складною річчю (нерухомим майном) до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі, речові права на які підлягають державній реєстрації.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 серпня 2021 року у справі №914/1049/18 суд дійшов висновку, що головною визнається та річ, яка сама по собі задовольняє повну потребу особи в її господарській чи побутовій діяльності, а приналежністю вважається та річ, яка робить користування головною річчю більш зручним або ефективним і при цьому самостійно задовольняти потребу особи не може.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, провадження №12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, провадження №14-67цс20 (пункт 82)).

Таким чином, ОСОБА_1 при повторному зверненні до суду з позовом у липні 2022 року фактично збільшено позовні вимоги шляхом зміни предмету позову доповненням його пунктом про визнання права власності на земельної ділянки, яка виступає приналежною річчю до житлового будинку, який придбаний у період шлюбу, разом із житловим будинком складає єдиний майновий комплекс та є похідною від позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №450/2286/16-ц (провадження №61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

У даному випадку дії ОСОБА_1 щодо не оскарження рішення Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на частку житлового будинку та нежитлового приміщення не свідчать про відмову від права власності на спірне нерухоме майно, оскільки подавши позов у липні 2022 року збільшивши при цьому свої позовні вимоги шляхом зміни предмету позову він вчинив дії на захист свого порушеного права.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, проте помилився щодо мотивів такого рішення.

Наведене також узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі №489/5754/20 (провадження №61-18204св21).

Щодо оскарження рішення суду по суті позову.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №456/980/18 (провадження №61-18412св19) зазначено, що визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Так, встановлено, що у період шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 червня 2005 року сторони придбали домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до рішення виконкому Малинської міської ради №68 від 23.02.2005 ОСОБА_2 набула у власність 26/100 об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 131,5 кв.м, яке згідно рішення Малинського районного суду від 21 вересня 2006 року було виділено в натурі.

Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що вказане майно було набуте під час перебування сторін у шлюбі; відповідач вчиняла договір купівлі-продажу як один з подружжя, а не самостійно, оскільки на його укладення отримувала згоду чоловіка; майно придбавалось та використовувалось в інтересах сім`ї, а відтак, зазначене майно має статус спільного майна подружжя та підлягає поділу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі змінено з інших мотивів, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 07 червня 2023 року.

Головуючий

Судді