Справа № 346/3009/22
Провадження № 22-ц/4808/667/23
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Кузів А.В.

за участю представника позивача

адвоката Бакай Л.О.

представника апелянта адвоката Атаманюка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Третьякової І.В. в м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання.

Позов мотивувала тим, що 07 листопада 2019 року між нею та відповідачем був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 756. Відповідно до вказаного договору вона передала у власність ОСОБА_1 належний їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2305 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, у тому числі за земельними угіддями: рілля 0,0507 га, прибудинкова територія 0,0777 га, рілля 0,0814 га, капітальна 0,0103 га, капітальна 0,0103 га, кадастровий номер :01:001:0486, що знаходиться в с. Шепарівці, взамін чого ОСОБА_1 зобов`язався надавати їй довічне матеріальне забезпечення у вигляді харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги. Сторонами визначено, що обов`язок набувача майна по наданню відчужувачці довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваному будинку, здійснення догляду та необхідної допомоги, надання побутових послуг. Грошова оцінка зазначених у договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначена в розмірі 3 000 грн.

Всупереч умов договору, відповідач з часу його укладення не виконує взяті на себе обов`язки, не звертає увагу на її потреби і стан здоров`я, не здійснює матеріальне забезпечення, не забезпечує її харчуванням, медикаментами та необхідною допомогою. Через невиконання відповідачем своїх обов`язків вона мала намір розірвати договір ще в листопаді 2020 року, у звязку з чим звернулася до суду з відповідним позовом. Проте відповідач вибачився та запевнив, що в подальшому буде сумлінно виконувати покладені на нього договором обов`язки. Як наслідок, вона подала заяву про залишення позову без розгляду. Однак, ситуація не змінилася.

Посилаючись на наведене та положення статей 755, 756 ЦК України, позивачка просила розірвати договір довічного утримання від 07 листопада 2019 року, укладений між нею та відповідачем, та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання від 07 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Наталією Федорівною, зареєстрований в реєстрі за № 754 від 07 листопада 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Атаманюк В.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, представник апелянта вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та розірвання договору довічного утримання, укладеного між сторонами, оскільки відповідачем повністю доведено належне та добросовісне виконання умов цього договору, а доводи позивачки по суті позову не знайшли свого підтвердження.

Також представник апелянта зазначає, що основними аргументами суду, що лягли в основу оскаржуваного рішення, стало те, що відповідач певний час перебуває за кордоном і нібито не здійснює догляд за позивачкою, а також те, що відповідачем не доведено щомісячну сплату грошового забезпечення позивачці в сумі 3 000 грн.

Однак, статтею 528 ЦК України передбачено, що виконання обов`язку може бути покладене боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. Законодавством України та договором довічного утримання не встановлено обов`язку набувача щодо саме особистого догляду за відчужувачем. Кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою, цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2019 року у справі № 757/32769/15-ц. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 345/3897/17. В судовому засіданні здобуто докази та не заперечувалося позивачкою, що вона отримувала допомогу як від самого відповідача, так і від його родичів.

Щодо обов`язку відповідача нібито надавати позивачці щомісячну грошову допомогу в сумі 3 000 грн, то суд неправильно трактує зміст пункту 7 спірного договору довічного утримання, адже у договорі відстуній обов`язок відповідача надавати позивачці матеріальну допомогу, а є обов`язок забезпечувати житлом, здійснювати догляд, надавати побутові послуги. Сторони оцінили ці послуги у грошовому еквіваленті 3 000 грн. Тобто послуги оцінюються в 3 000 грн, а не відповідач має надавати 3 000 грн.

З наведених мотивів представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримав в повному обсязі, просив її задоволити.

Представник позивачки скаргу заперечила, просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 листопада 2019 року між ОСОБА_2 (надалі відчужувачка) та ОСОБА_1 (надалі набувач майна) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 754 (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 належний їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2305 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у тому числі за земельними угіддями: рілля 0,0507 га, прибудинкова територія 0,0777 га, рілля 0,0814 га, капітальна 0,0103 га, капітальна 0,0103 га, кадастровий номер :01:001:0486, що знаходиться в с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області, взамін чого ОСОБА_1 зобов`язався надавати відчужувачці довічне матеріальне забезпечення у вигляді харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги.

Згідно з п. 7 договору за згодою сторін обов`язок набувача майна по наданню відчужувачці довічного забезпечення визначається у вигляді:

- забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваному будинку;

- здійснення догляду та необхідної допомоги;

- надання побутових послуг.

Грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається в розмірі 3 000 грн.

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою похилого віку та потребує догляду та допомоги.

Відповідно до акту від 13 жовтня 2020 року, складеного комісією в складі в.о. старости с. Шепарівці ОСОБА_3 , члена громадської ради ОСОБА_4 та діловода ОСОБА_5 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в ході обстеження матеріально-побутових умов будинку по АДРЕСА_1 , встановлено, що умови проживання ОСОБА_2 задовільні, остання забезпечена продуктами харчування та засобами особистої гігієни, зі слів свідків ОСОБА_1 регулярно відвідує ОСОБА_2 , забезпечує її продуктами харчування та засобами першої необхідності, разом з батьками надавав допомогу при обробітку земельної ділянки та благоустрою території для обслуговування житлового будинку (а.с. 63).

З копій чеків, наданих відповідачем, вбачається, що за період з 03 по 29 жовтня 2020 року були придбані продукти харчування та засоби особистої гігієни на загальну суму 1 933 грн та медичні препарати на суму 192 грн, 06 листопада 2020 року - продукти харчування на суму 422 грн (а.с. 64-66).

Позивач зверталася з подібним позовом у 2020 році. Однак за її заявою Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 року позовна заява була залишена без розгляду (а.с. 12-13).

Після укладення договору довічного утримання від 07 листопада 2019 року відповідач деякий час виконував взяті на себе зобов`язання щодо догляду та надання необхідної допомоги позивачці, що встановлено судом першої інстанції визнанням самої позивачки та показами свідків.

Судом також встановлено, що відносини між позивачкою та відповідачем, а також його батьками погіршилися на ґрунті особистої неприязні, між ними виникали конфлікти та суперечки, що підтверджується показами допитаних в суді першої інстанції свідків та зверненнями ОСОБА_2 до правоохоронних органів (а.с. 67, 68).

Відповідно до копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_1 , останній залишив територію України 17 лютого 2022 року (а.с.131-133).

Дотепер відповідач перебуває за межами України, що підтвердили в судовому засіданні представники сторін.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено факт неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання, що проявляється у вигляді відсутності відповідача на території України більше року та неможливості особисто здійснювати догляд та надавати допомогу позивачці, небажання останньої продовжувати договірні відносини через негативне ставлення до неї батьків відповідача та неприязні відносини між ними, звернення за допомогою в побутових питаннях та допомозі по господарству до сторонніх осіб (сусідів, односельців, медсестри тощо). Крім того, відповідачем не надано доказів (чеків, квитанцій, платіжних документів тощо) на підтвердження виконання зазначеної в п. 7 договору умови щодо надання позивачці матеріального забезпечення щомісяця на визначену договором суму 3 000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Передаючи у власність майно, відчужувач, насамперед, має на меті отримання матеріального забезпечення, догляду та інших послуг, яких він потребує.

Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені статтею 755 ЦК України. Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Верховний Суд в постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 753/10508/18 вказав, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що всупереч умов договору довічного утримання від 07 листопада 2019 року, відповідач з часу його укладення не виконує взяті на себе обов`язки, не звертає увагу на її потреби та стан здоров`я, не здійснює матеріальне забезпечення, не забезпечує її харчуванням, медикаментами та необхідною допомогою.

В ході розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 17 лютого 2022 року виїхав за межі України і з того часу на територію України не повертався, що унеможливлює особисте виконання ним договору довічного утримання від 17 листопада 2019 року.

Також судом встановлено, що відносини між позивачкою та батьками відповідача погіршилися на ґрунті особистої неприязні, між ними виникали конфлікти та суперечки, що підтверджується показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також зверненнями ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій щодо неї батька відповідача ОСОБА_10 , у звязку з чим позивачка не бажає продовжувати договірні відносини та звертається за допомогою до сторонніх осіб (сусідів, односельців, медсестри тощо).

Оцінивши надані стороною відповідача докази, а саме копії чеків за жовтень-листопад 2020 року на придбання продуктів харчування, лікарських засобів та засобів гігієни, копії розрахункових книжок за електричну енергію та використання природного газу ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 за березень 2021 року - липень 2022 року, фотографії із зображенням продуктів харчування, одягу, ліків, виконання робіт по господарству, а також покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі не доводять належного виконання відповідачем умов договору довічного утримання протягом всього періоду дії договору, а підтверджують лише часткове надання позивачці обумовленої договором допомоги та догляду у вигляді продуктів харчування, одягу, ліків, допомоги по господарству. В цілому, стороною відповідача не представлено доказів щодо виконання умови п. 7 договору щодо обсягу допомоги в межах 3 000 грн щомісячно, що є істотним порушенням умов договору.

Судом обґрунтовано встановлено, що має місце істотне порушення умов договору, що за змістом статті 651 ЦК України є підставою для його розірвання.

Доводи апеляційної скарги про те, що договором довічного утримання не встановлено обов`язку відповідача щодо особистого догляду за позивачкою та що нею не заперечувалося, що вона отримувала допомогу як від самого відповідача, так і від його родичів, колегія суддів відхиляє, оскільки такі не спростовують факту неналежного виконання договору довічного утримання від 07 листопада 2019 року в цілому. При цьому, за змістом п. 1 договору передбачено виконання його умов набувачем, тобто ОСОБА_1 , а надання допомоги іншими особами ним не обумовлено. Доказів окремого погодження між сторонами надання такої допомоги іншими особами відповідачем не представлено. Навпаки, позивачка категорично заперечує факт надання допомоги його батьками і, що не заперечив представник відповідача, тривалий час не приймає від них допомоги.

Стороною відповідача не доведено, що ОСОБА_2 не заперечувала проти догляду за нею батьками відповідача та підтверджувала, що відповідний догляд від них отримувала. Тому посилання представника апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 28 жовтня 2019 року у справі № 757/32769/15-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 345/3897/17, в даному випадку є помилковими.

Крім того, колегія суддів зауважує, що права та обов`язки сторін за договором довічного утримання в першу чергу базуються на їх вільному волевиявленні, яке висловлюється та закріплюється умовами договору. Утримання включає в себе забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами, при цьому, догляд пов`язується не тільки із наданням матеріальної допомоги, а опосередковується своєрідною участю набувача в житті відчужувача та повинен охоплювати психологічну підтримку і морально-емоційні відносини між відчужувачем та набувачем.

Також колегія суддів вважає помилковими твердження представника апелянта щодо висновку суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено щомісячну сплату грошового забезпечення позивачці в сумі 3 000 грн, що лягло в основу оскаржуваного рішення про задоволення позову, адже, як вбачається з мотивувальної частини цього рішення, суд вказав, що відповідачем не надано доказів (чеків, квитанцій, платіжних документів тощо) на підтвердження виконання умови договору щодо надання матеріального забезпечення позивачу щомісяця на визначену договором суму.

Як уже зазначалося, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів забезпечення позивачки продуктами харчування, одягом та побутовими послугами, які згідно з п. 7 договору оцінені сторонами у 3 000 грн на місяць, тому не можна вважати доведеним той факт, що відповідач виконував умови договору щодо щомісячного матеріального забезпечення позивачки, яке оцінене сторонами у 3 000 грн, що є істотним порушенням його умов.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка В.М. слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 червня 2023 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта