ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 426/4264/19

провадження № 61-1565св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року у складі судді Осіпенко Л. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ «Державний ощадний банк України» посилалося на те, що між банком та ОСОБА_1 30 травня 2007 року укладений договір про іпотечний кредит № 240, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 16 850,00 дол. США, строком на 240 місяців, із кінцевим строком повернення кредиту 30 травня 2027 року, на придбання житлової квартири. За умовами договору за користування кредитом позичальник зобов`язувався сплачувати банку плату в розмірі 12,5 % річних.

Згідно із пунктом 1.5 позичальник зобов`язався щомісячно проводити погашення кредиту рівними частинами у сумі 70,50 дол. США та сплачувати нараховані банком відсотки на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 240 від 30 травня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалася перед банком, як кредитором, відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Договором поруки визначено, що солідарні боржники залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання за кредитним договором не будуть виконані повністю.

Банк свої обов`язки, передбачені кредитним договором, виконав повністю та належним чином.

Разом із тим, відповідачі своїх зобов`язань належним чином не виконали, не вжили заходів щодо погашення кредиту у визначені в договорі строки, у зв`язку з чим, станом на 01 вересня 2020 року, заборгованість за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року становила 43 083,76 дол. США, яка складається з: боргу за кредитом у розмірі 14 735,00 дол. США; боргу за відсотками за користування кредитом за період з 23 лютого 2012 року по 15 січня 2020 року в розмірі 18 151,30 дол. США; трьох відсотків річних за прострочення боргу за кредитом за період з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 1 009,75 дол. США; трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 858,66 дол. США; пені за несвоєчасну сплату кредиту з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 147,79 дол. США; пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 181,26 дол. США.

Враховуючи викладене, АТ «Державний ощадний банк України»просило суд стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 240 від 30 травня 2007 року у розмірі 43 083,76 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року частково задоволено позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року в розмірі 36 791,03 дол. США, у тому числі: борг за кредитом у розмірі 14 735 дол. США; відсотки за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 23 вересня 2016 року в розмірі 12 087,21 дол. США; три відсотка річних за прострочення сплати боргу за кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 1 009,75 дол. США; три відсотка річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 630,02 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату кредиту з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 147,79 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 181,26 дол. США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, за категорією учасник бойових дій та з 23 вересня 2016 року має право на пільги згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Враховуючи те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку за категорією учасник бойових дій, на нього також поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року скасовано в частині задоволення позову АТ «Державний ощадний банк України» та стягнення, солідарно, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року в розмірі 36 791,03 дол. США у тому числі: боргу за кредитом у розмірі 14 735 дол. США; відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 23 вересня 2016 року в розмірі 12 087,21 дол. США; трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 1 009,75 дол. США; трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 630,02 дол. США; пені за несвоєчасну сплату кредиту з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 147,79 дол. США; пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 181,26 дол. США, а також у частині стягнення судових витрат.

В цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року в розмірі 19 039,60 дол. США у тому числі: борг за кредитом у розмірі 7 825,50 дол. США; відсотки за користування кредитом за період з 23 березня 2012 року по 23 вересня 2016 року в розмірі 6 791,03 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату кредиту за період з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 2 202,82 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 2 220,25 дол. США.

Позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом, трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - залишено без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що кредит у цій справі є споживчим, оскільки виданий на придбання житла, а особливості правового регулювання правовідносин у сфері споживчого кредитування визначені у Законах України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування».

За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 17 червня 2017 року), якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції від 10 червня 2017 року), у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Отже, у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 17 червня 2017 року), та у частині четвертій статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаними нормами Закону порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги вказаної вище норми закону, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором

Матеріали справи не містять доказів дотримання досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Також апеляційний суд вказав про те, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитом в сумі 14 735 дол. США є помилковим, оскільки заявлені позовні вимоги про стягнення 6 909,50 дол. США боргу за кредитом є передчасними, так як позивачем не виконані вимоги зазначених вище норм закону щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення цих коштів за договором про надання споживчого кредиту, строк виплати за якими на момент звернення до суду не настав.

Апеляційний суд також не погодився з висновком суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 16 531,66 дол. США з огляду на те, що відповідно до копії довідки № 367 від 29 вересня 2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, за категорією учасник бойових дій та з 23 вересня 2016 року має право на пільги згідно з Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахована позивачем заборгованість за відсотками за період із 01 жовтня 2016 року по 01 січня 2020 року не підлягає стягненню, оскільки вона нарахована у період, під час якого на ОСОБА_1 розповсюджуються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню прострочена заборгованість за період з 23 березня 2012 року по 01 березня 2019 року в сумі 7 825,50 дол. США, строк вимоги за якою настав, і на зазначену заборгованість мають бути нараховані відсотки, які підлягають стягненню з відповідачів солідарно на користь позивача, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості та проведеним колегією суддів розрахунком у сумі 6 791,03 дол. США, за період із 23 березня 2012 року по 01 березня 2019 року.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно визначений розмір пені за несвоєчасну сплату кредиту з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року. Зважаючи на те, що визначений колегією суддів розмір заборгованості за кредитом становить 7 825,50 дол. США, то розмір пені, що підлягає стягненню з відповідачів солідарно, на користь позивача за несвоєчасну сплату кредиту складає 2 202,82 дол. США.

Пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року складає 2 220,25 дол. США.

Апеляційний суд не погодився із висновками місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 1 009,75 дол. США, трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 630,02 дол. США, оскількиу статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до пункту 1.5 договору про іпотечний кредит останній платіж у рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком відсотків позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 30 травня 2027 року, отже, позивач по травень 2027 року включно, тобто до закінчення строку дії договору про іпотечний кредит, має право на нарахування відсотків за користування кредитом, а з 01 червня 2027 року - таке право у нього припиняється, натомість, виникає право нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України, яка застосовується як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування відсотків на підставі статті 625 ЦК України до 01 червня 2027 року можливе виключно у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що в цьому випадку є неможливо, оскільки колегія суддів відмовила у стягненні строкової заборгованості за кредитом, як передчасної.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розмірі 24 044,16 дол. США та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити заявлені банком позовні вимоги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 211, 212, 611, 625, 1049, 1059 ЦК України, положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування»), викладених у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 639/1230/18, від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Врахування апеляційним судом висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, є безпідставним з огляду на те, що вони стосуються вимог кредиторів, які були пред`явлені до 10 червня 2017 року. Аналогічної позиції дотримався і Верховний Суд, зокрема у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 639/1230/18.

Також заявник посилається на те, що Національний банку України в листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48320 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток з відповідною службовою відміткою, довідка про призов на військову службу, витягу із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною, проте ОСОБА_1 таких документів до суду не надавав.

Також заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо настання обов`язку позичальника повернути кредит у повному обсязі у зв`язку з відкладальною обставиною (порушенням зобов`язання). Заявник вважає, що Верховним Судом не сформована єдина правозастосовна практика щодо системного застосування норм статей 212, 611, 1049, 1050 ЦК України та законодавства про захист прав споживачів з цього питання (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Провадження у суді касаційної інстанції

14 лютого 2023 року ухвалою Верховного Суду поновлено АТ «Державний ощадний банк України» строк на касаційне оскарження рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставами для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

14 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 травня 2007 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був договір про іпотечний кредит № 240.

За пунктами 1.1, 1.2 договору позичальнику ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 16 850,00 дол. США, із ставкою за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, строком на 240 місяців з кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 30 травня 2027 року на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 29 травня 2007 року.

Відповідно до умов пункту 1.5 договору позичальник зобов`язаний щомісячно проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 70,50 дол. США та сплачувати відсотки, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань із рахунків відкритих в АТ «Ощадбанк». Останній платіж у рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком відсотків позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 30 травня 2027 року.

Згідно із пунктом 3.4 договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником та або майновим поручителем будь-яких зобов`язань за іпотечним договором.

За умовами пункту 4.2.2 договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи відсотками більше ніж на 2 (два) місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором, в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Згідно із пунктом 4.3.2 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у сумі 16 850,00 дол. США, своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором.

Пунктом 4.3.3 договору визначено, що позичальник зобов`язаний у разі порушення умов цього договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород, штрафів та інших належних до сплати платежів відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до умов пункту 5.2 договору за порушення взятих на себе зобов`язань із повернення основної суми кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,1 % від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про іпотечний кредит, між банком та ОСОБА_2 30 травня 2007 року укладено договір поруки № 240.

За пунктами 1.1, 2.1. 3.1, 3.2 договору поруки, поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення боржником виконання зобов`язання, кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов`язання боржника перед кредитором згідно з умовами цих договорів. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кредитним договором. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання за кредитним договором не будуть виконані повністю.

Згідно із заявою на видачу готівки № 21 від 30 травня 2007 року ОСОБА_1 видана готівка, загальною сумою 16 850,00 дол. США, під заставу іпотеки.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань станом на 01 вересня 2020 року, за розрахунком позивача, у відповідачів наявна заборгованість за договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року у розмірі 43 083,76 дол. США, яка складається з: боргу за кредитом у розмірі 14 735,00 дол. США; відсотками за користування кредитом за період з 23 лютого 2012 року по 15 січня 2020 року в розмірі 18 151,30 дол. США; трьох відсотків річних за прострочення боргу за кредитом за період з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 1 009,75 дол. США; трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 858,66 дол. США; пені за несвоєчасну сплату кредиту з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 147,79 дол. США; пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року в розмірі 4 181,26 дол. США.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно ОСОБА_1 № 227080018 від 06 жовтня 2020 року зазначено відомості про основне зобов`язання: «строк виконання основного зобов`язання: 30 травня 2027 року, розмір основного зобов`язання: 16 850,00 дол. США згідно з договором про іпотечний кредит № 240 від 30 травня 2007 року, процентна ставка складає 12,5% річних. Іпотекодавець - ОСОБА_1 , Іпотекодержатель - відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 грудня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року заявником оскаржується виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а саме: в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 14 735 дол. США, відсотків за користування кредитом у розмірі 16 531,66 дол. США, пені за несвоєчасну сплату кредиту з 23 березня 2012 року по 13 квітня 2014 року у розмірі 2 202,82 дол. США, трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом з 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 1 009,75 дол. США та трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом із 23 березня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 630,02 дол. США, то віншій частині ці судові рішення не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги банку в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом та трьох відсотків річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, апеляційний суд вказав на те, що частина цих вимог є передчасними, банк не дотримався досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, та частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування»).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що позичальник перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, за категорією учасник бойових дій та з 23 вересня 2016 року має право на пільги згідно з Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, застосовується також Закон України «Про захист прав споживачів».

Статтею 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначила, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), не врахував, що висновки Верховного Суду у справі № 638/13683/15-ц стосуються позовних вимог кредиторів, які були заявлені до 10 червня 2017 року. Водночас як позов у справі, яка є предметом касаційного перегляду, такі вимоги заявлено у квітні 2019 року, коли норма частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», правильне застосування якої було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі, втратила чинність. Подібний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 639/1230/18 (провадження № 61-2620св21), на яку послався АТ «Державний ощадний банк України» у касаційній скарзі.

Отже, суд апеляційної інстанції, у справі, яка переглядається, помилково застосував положення Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», а тому висновки апеляційного суду про те, що у ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, є неправильними.

Разом із тим, висновки апеляційного, який не погодився із висновком суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 16 531,66 дол. США та вказав на правильність його позиції про те, що заборгованість за відсотками за період з 01 жовтня 2016 року по 01 січня 2020 року не підлягає стягненню, оскільки нарахована за період, під час якого на ОСОБА_1 розповсюджуються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів Верховного Суду вважає передчасними, з огляду на таке.

На підтвердження обставин розповсюдження на ОСОБА_1 положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ним надано суду копію довідки Управління соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації № 367 від 29 вересня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, за категорією учасник бойових дій та з 23 вересня 2016 року має право на пільги згідно з Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Пільги надаються за фактичним місцем проживання. Довідка надана до підприємств, що надають житлово-комунальні послуги, телекомунікаційні послуги та послуги з утримання будинків та споруд (т. 1, а.с. 212).

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Статтю 14 цього Закону було доповнено підпунктом 3 пункту 4 частини п`ятнадцятої відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ.

Пункт 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено поширення дії, зокрема, підпункту 3 пункту 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців із початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Враховуючи, що позичальником не надано суду документів, що підтверджують виконання ним обов`язків із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередню участь в антитерористичній операції в особливий період, то висновок апеляційного суду про наявність підстав для застосування пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є передчасним.

АТ «Державний ощадний банк України» в апеляційній скарзі звертав увагу суду на такі обставини, однак ці доводи апеляційним судом не спростовано.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що матеріалами справи не підтверджено, а судом не встановлено наявності у позичальника права на пільги згідно з Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За таких обставин, апеляційний судпомилкововизначив розмір відсотків за користування кредитом, трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом, за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, пенею (за несвоєчасну сплату кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом) та за який період має бути стягнуто цю заборгованість банком із ОСОБА_1 , а також не врахував, що позов у цій справі було заявлено у квітні 2019 року, коли норма частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», правильне застосування якої було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 638/13683/15-ц, втратила чинність, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність у банку права на дострокове стягнення кредитної заборгованості.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами положень статті 400 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що недоліки, допущені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Пунктом 1 частини третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та не надав належної оцінки висновкам місцевого суду.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін та з`ясувати обставини справи щодо наявності у позичальника ОСОБА_1 права на пільги згідно з Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначити розмір відсотків за користування кредитом, трьох відсотків річних за прострочення сплати боргу за кредитом, за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, розмір пені (за несвоєчасну сплату кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом) та за який період має бути стягнено цю заборгованість з урахуванням того, що позов у цій справі заявлено у квітні 2019 року, коли норма частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» втратила чинність.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк