Дата документу 29.11.2023 Справа № 334/7976/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7976/23 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/2172/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТВ-Голд», про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ-Голд»,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 26 червня 2023 року він випадково дізнався, що 29 березня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ-Голд», у відповідності до умов якого ОСОБА_2 продав належну йому частку у розмірі 99,9 % у статутному капіталі ТОВ «ТВ-Голд» ОСОБА_3 . Умовами п. 3.1. договору купівлі-продажу було передбачено, що продаж частки здійснюється за 4 000 000 грн. ОСОБА_3 являється дружиною ОСОБА_1 , з якою він перебуває у шлюбі з 03.09.2015 року по теперішній час. При укладенні договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ - Голд» від 29.03.2017 року було порушено права позивача. Так, спірний договір ОСОБА_3 підписала знаходячись з позивачем в шлюбних відносинах, однак про це його не повідомила, згоду на підписання цього договору не отримувала. Таким чином, вона самостійно розпорядилась спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ-Голд» від 09.03.2017 року, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ТОВ «ТВ-Голд», про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ-Голд».

Роз`яснено ОСОБА_1 його право на звернення до відповідного господарського суду за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, оскільки заявлені ним вимоги підлягають розгляду судом господарської юрисдикції.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що спірний договір ОСОБА_3 підписала знаходячись з позивачем у шлюбних відносинах, однак чоловіка (позивача) про це не повідомила, його згоду на підписання цього договору, на купівлю частки в статутному капіталі ТОВ «ТВ-ГОЛД» за 4 000 000 грн. не отримувала. Таким чином, ОСОБА_3 самостійно розпорядилась спільною сумісною власністю подружжя, а саме, коштами у розмірі 4 000 000 грн. З огляду на це, вважає, що договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ-ГОЛД» від 29.03.2017 року має бути визнано недійсним. Зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на правовідносинах, що виникли внаслідок сімейних відносин між чоловіком і жінкою, які не є і не можуть бути суб`єктом корпоративних правовідносин у даному випадку.

При визначенні підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії необхідно керуватися поняттям корпоративних прав. Дійшовши висновку про наявність корпоративного спору, суд не врахував, що предметом спору є вимоги, пов`язані із недійсністю договору. Відтак, не врахувавши зміст та характер позовних вимог, суб`єктний склад сторін, підстави заявленого позову та давши неправильну юридичну кваліфікацію правовідносинам сторін, суд допустив помилку при застосуванні норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кадуріна І.В., перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ТОВ «ТВ-Голд», про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТВ-Голд», суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним укладеного одним з подружжя без згоди іншого з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи, тому цей спір має розглядатися не в межах сімейних, а в межах господарських правовідносин відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Натомість відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Частиною першою, другою статті 80 ГК України встановлено, що до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Порядок створення, функціонування та припинення господарських товариств регулюється Цивільним кодексом України та законом.

Розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства (частини перша та друга статті 12 Закону України від 06 лютого 2018 року № 2275-VIIІ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»; далі - Закон № 2275-VIIІ).

Аналізуючи положення пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20) дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статті 14 та частини першої статті 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в статті 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть.

Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб.

Спірним правочином не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, а тому цей правочин не є правочином у сімейних правовідносинах.

Враховуючи викладене, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір про визнання недійсним укладеного одним з подружжя без згоди іншого з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи має розглядатися господарським судом згідно з частиною першою статті 20 ГПК України.

Посилання позивача на невідповідність договору нормам статей 60, 63, 65 СК України не свідчить про його укладення в сімейних правовідносинах. Норми зазначених статей регулюють відносини реалізації подружжям права спільної сумісної власності, яке передбачене ст.ст. 368 - 372 ЦК України. Право власності не належить до сімейних прав, а суб`єктами права власності можуть бути фізичні особи, у тому числі ті, які не перебувають у сімейних правовідносинах, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував при постановленні ухвали позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/2388/20, аналогічна позиція викладена у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б стали підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367- 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко