РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 557/2037/19

Провадження № 22-ц/4815/933/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року у складі судді Пацка Д. В., В., постановлене в смт. Гоща Рівненської області о 12 годині 34 хвилини, повний текст рішення складено 14 листопада 2022 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 27.11.2007 року укладено кредитний договір 0711/75. Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 70 000 Доларів США на термін до 20.11.2014 р., а відповідач повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. АТ КБ ПриватБанк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, видавши відповідачу кредит у розмірі 70 000 долар США. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач-1, станом на 09.12.2019 року має заборгованість - 91830, 24 (доларів США). Позивач вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 5078.11 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05.10.2010 по 09.12.2019. В забезпечення виконання зобов`язання за договором 0711/75 від 27.11.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором. Відповідно до умов договору поруки Банком було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором 0711/75, але вимога щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Просив стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року вказаний позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5078,11 доларів США, що за курсом 23,72 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.12.2019 року становить 120 452 гривні 77 копійок, та 2 102 гривні 00 копійок судового збору.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено відповідачу у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, а висновок суду про те, що позивачем дотримано цей строк, є помилковим. Пояснює, що згідно п. 13 Кредитної угоди № 0711/75, термін повернення кредиту встановлено не пізніше 20 листопада 2014 року. Додає, що позивач звертався до боржника з вимогою виконати умови кредитного договору, а також повідомив про негативні наслідки в разі їх невиконання, тим самим Банком було змінено кінцеву дату повернення кредитних коштів шляхом використання права на дострокове повернення. Вказує, що позовна заява Банком подана до суду 26 грудня 2019 року, а отже, з порушенням строку позовної давності, що є підставою для відмови задоволення позову. Вказує на неналежні засоби доказування розміру заборгованості та розрахунку заборгованості, адже позивачем не було надано до суду виписки розрахунку позичальника за період, на який нараховано заборгованість, тобто її розмір не підтверджений належним чином. Зауважує, що у позовній заяві Банк вказав, що розмір заборгованості, який він просить сягнути з відповідачів, тобто, 5 078 доларів та 11 центів США, що за курсом НБУ становить 120 452 грн. 77 коп. станом на 09 грудня 2019 року це заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 5 жовтня 2010 року по 9 грудня 2019 року. Зауважує, що наданому Банком розрахунку заборгованості цей розмір по відсотках нараховано за інший період з 5 жовтня 2010 року по 6 лютого 2011 року, що вказує також на пропуск строку. Доводить, що договір поруки, укладений між Банком та ОСОБА_3 27 листопада 2007 року також припинив свою дію, адже в ньому не було визначено строк, після якого порука припиняється, однак кредитним договором передбачено, що чергові платежі повинен був здійснювати відповідач щомісячно, а тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається врахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку для пред`явлення вимог до поручителя. Вважає, що договір поруки припинився в тому числі на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, а, отже, припинено і обов`язок поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Звертає увагу на порушення місцевим судом норм процесуального права, які виявилися в тому, що відповідачі не були належним чином повідомлені про час місце та дату розгляду справи в суді першої інстанції і матеріали справи таких доказів не містять. Додає, що натомість є судові повістки, які надсилалися відповідачем та були повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що не може вважатися належним повідомленням сторони. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог Банку, а також вирішити питання судових витрат.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 27.11.2007 року укладено кредитний договір 0711/75, за умовами якого Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 70 000 доларів США на термін до 20.11.2014 року, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

27.11. 2007 між сторонами укладено Договір про видачу траншу №0711/75/1, згідно якого Банк надав ОСОБА_2 транш кредиту в сумі 70 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №, відповідно до якого виступила поручителем ОСОБА_2 і взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням, що виникають з умов кредитного договору. Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п.4 договорів поруки).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої Банк і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором 0711/75 від 09.12.2019 року, за відповідачем утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 91 830,24 доларів США, що за курсом НБ України станом на 09.12.2019 року складає 120 452,77 грн.

При цьому, Банк вказав, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, та кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення, на думку Банку, становить 5 078,11 доларів США, що за своєю природою є заборгованістю за відсотками за користування кредитом за період з 05.10.2010 року по 09.12.2019 року.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами статті 525 цього Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом., зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу (ч. 1ст. 526 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 527 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог Банку, відповідач ОСОБА_2 стверджував про пропуск строку звернення до суду з позовом та неправомірну відмову суду першої інстанції у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

В силу ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

За умовами п. 1.3. кредитної угоди № 0711/75, укладеної між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , термін повернення кредиту встановлено не пізніше 20.11.2014 року.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором^ у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст..554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2012 року по справі № 0417/10097/2012 (провадження № 2/0417/5814/2012) (з урахуванням ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2021 р. про виправлення описки) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0711/75 віт 27.11.2007 року в сумі 1 070 585,.09 грн. звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Fiat, модель Ducato, рік випуску 1996 р., що належить на праві власності ОСОБА_4 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10 000,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 3 219,00 грн..

Підставою для звернення стягнення на предмет застави у вказаній справі стало порушення позичальником ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення суми кредиту по кредитному договору № 0711/75 від 27.11.2007 року та використання ПАТ КБ «ПриватБанк» передбаченого ст. 1050 ЦК України права вимоги щодо дострокового повернення всієї суми кредиту.

Крім того, рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 13.11.2013 року у справі № 557/1200/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення задоволено: звернуто стягнення на контору загальною площею 104,40 кв.м та земельну ділянку площею 0,0683 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором № 0711/75 від 27 листопада 2007 року перед ПАТ КБ «ПриватБанк», яка станом на 16 травня 2013 року становить 1 287 451 грн. 99 коп., шляхом продажу їх па прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Підставою для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у вказаному спорі було невиконання позичальником умов кредитного договору та використання Банком права дострокового повернення всієї суми кредиту.

У вказаному рішенні Гощанського районного суду Рівненської області від 13.11.2013 року в справі № 557/1200/13-ц також зазначено наступне: «З письмового повідомлення віл 09 березня 2013 року вбачається, що позивач звертався до боржника (він же іпотеколавець,) з вимогою виконати умови кредитного договору, а також повідомив їх про негативні наслідки в разі невиконання своїх зобов`язань, на що останній не відреагував».

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» було змінено кінцеву дату повернення кредитних коштів шляхом використання передбаченого ст. 1050 ЦК України права достроковою повернення всієї суми кредиту, що підтверджується рішеннями Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2012 року по справі № 0417/10097/2012 та Гощанського районного суду Рівненської області від 13.11.2013 року у справі № 557/1200/13-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2021 року у справі № 404/6241/19 (провадження № 61-7165св21) зазначено, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 2-6460/11 (провадження № 61-14479св20) вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року в справі N 755/15853/15-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.05.2022 р. по справі № 201/12600/19.

Та обставина, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2012 року по справі № 0417/10097/2012, провадження № 2/0417/5814/2012 було звернуто стягнення на предмет застави, а рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 13.11.2013 року по справі № 557/1200/13-ц було звернуто стягнення на предмет іпотеки, не впливає на перебіг позовної давності для пред`явлення позивачем позовної вимоги про стягнення заборгованості. Так, позовна давність на пред`явлення позову про стягнення заборгованості з позичальника та фінансового поручителя не переривається внаслідок пред`явлення позовів про звернення стягнення на заставлене майно.

Це підтверджується, серед іншого, висновком Великої Палати Верховного Суду, що міститься в постанові від 24.04.2019 р. у справі № 523/10225/15-ц, згідно з яким: «позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається».

У цій справі, що є предметом апеляційного перегляду, позов пред`явлений Банком 26 грудня 2019 року, а відтак з пропуском строку позовної давності, оскільки з 2013 року (з моменту ухвалення вищевказаних рішень судами), навіть за умови переривання строку позовної давності на пред`явлення позовної вимоги про стягнення заборгованості по кредитному договору, минуло більше, ніж передбачені умовами кредитного договору 5 років.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу («Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства», рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року; «Золотас проти Греції» рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строком є певний період в часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 25! ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями абогодинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні ст.251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст.559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6- 2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 21169/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18, постанові Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справа № 201/8164/16-ц, провадження № 61-28479св18 наведено правові висновки наступного змісту: передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 р. у справі № 21169/11, зазначено: «У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку»

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором необхідно вважати припиненими.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Договором поруки № 0711/75/ДП від 27.11.2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_3 , не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Проте, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Як вбачається із поданого Банком розрахунку заборгованості, борг по відсотках було нараховано за період з 05.10.2010 року по 06.02.2011 року, а позов до суду Банком подано 26.12.2019 року, з огляду на що позовні вимоги до поручителя ОСОБА_3 не підлягають до задоволення у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи встановлені обставини, досліджені докази в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідачем ОСОБА_2 при зверненні зі апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції сплачено 1204,60 грн відповідно до квитанції №43 від 03.07.2023 року та 1948,40 грн. відповідно до квитанції № 1 від 28.07.2023 року, що в загальному становить 3153,00 грн. та підлягає стягненню на його користь із позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Хилевич С. В.