ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9505/23 Справа № 210/3109/23 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 210/3109/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 22 травня 2023 року об 11 годині 09 хвилин із розрахункового рахунку IBAN - НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок IBAN - НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , позивачем перераховано грошові кошти у розмірі 100 000 грн. Між позивачем та відповідачем будь-яких договорів чи правочинів не укладалось, позивач не заподіював майнову (матеріальну) та/або моральну шкоду відповідачу, судові рішення про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів у розмірі 100 000 грн. судом не ухвалювались. Грошові кошти у розмірі 100 000 грн. перераховані позивачем та набуті відповідачем без відповідної парової підстави, є безпідставно набутим майном, а тому, посилаючись на вимоги ст.1212 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 100 000 грн та покласти на відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року в задоволенні позову відмолено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема ст.ст. 1212 та 1215 ЦК України. Зауважує на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що 22 травня 2023 року об 11 годині 09 хвилин із розрахункового рахунку IBAN - НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок IBAN - НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , позивачем перераховано грошові кошти у розмірі 100 000 грн. е враховано, що між позивачем та відповідачем будь-яких договорів чи правочинів не укладалось, позивач не заподіював майнову (матеріальну) та/або моральну шкоду відповідачу, судові рішення про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів у розмірі 100 000 грн. судом не ухвалювались.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено помилковість здійснення перерахування коштів на рахунок ОСОБА_4 , що виключає безпідставне набуття відповідачем коштів.

Проте такий висновок суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права

Cудом першої інстанції установлено, що 22 травня 2023 року об 11 годині 09 хвилин із розрахункового рахунку IBAN - НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок IBAN - НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , перераховано грошові кошти у розмірі 100 000,00грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24АD1841 (а.с.5).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду обґрунтовував підстави позову тим, що грошові кошти у розмірі 100 000 грн. набуті відповідачем безпідставно, а отже підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України.

Правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовані Главою 83 ЦК України.

Так, частинами першою, другою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, від 20 квітня 2022 року в справі № 642/5275/18, від 06 червня 2022 року в справі № 725/2114/20-ц, від 05 липня 2022 року в справі № 641/8483/19.

Таким чином, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи платником ОСОБА_1 отримувачу ОСОБА_2 на її рахунок, відкритий в АТ КБ «Приват Банк» одним платежем було перераховано грошові кошти в розмірі 100 000 грн. При цьому в призначенні платежу зазначалось «переказ власних коштів» (а.с.5).

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що будь яких договірних відносин з ОСОБА_5 не має, а кошти були перераховані на її рахунок через помилку.

Разом з тим, встановивши відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували існування у сторін наміру в майбутньому укласти будь-який договір щодо спірних грошових коштів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності вважати ці кошти безпідставно набутим майном.

Натомість, в розумінні вищенаведених положень законодавства кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому.

При цьому слід звернути увагу, що застосування положень законодавства щодо повернення безпідставно набутих коштів застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки відповідача - набувача грошових коштів або самого позивача, як потерпілої сторони (ч.2 ст. 1212 ЦК України).

Також слід зауважити, що відповідач, будучи обізнаною про наявність даного спору, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надала суду жодних доказів на підтвердження обставин щодо того, що вказані кошти були перераховані позивачем на відповідній правовій підставі, або ж наявності інших підстав для отримання коштів. Між сторонами були відсутні договірні зобов`язання.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення. судові витрати, понесені позивачем у суді першої та апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом та з апеляційною скаргою підлягає стягненню з відповідача на його користь у загальній сумі 2 684 грн.

Крім того, Ззгідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.

Надання правничої допомоги позивачу підтверджується: договором про надання правничої допомоги № 01/06-2336 від 01 червня 2023 року, ордером адвоката до цього договору, Додатковою угодою № 1 до договору про надання правничої допомоги № 01/06-2336 від 01 червня 2023 року з переліком та вартістю послуг за договором, актом приймання-передачі наданих послуг від 09 червня 2023 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачцу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу всуді перї інстанції в розмірі 5 000 гривень.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ,384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: