КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Судді судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Гаращенка Д.Р.
Справа №753/5150/22
30 листопада 2023 року м. Київ
Колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справи Київського апеляційного суду складі головуючого Гаращенка Д.Р., суддів Олійника В.І., Сушко Л.П., за участю секретаря судового засідання Дуб С.І., розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, усунення перешкод у користуванні власністю.
За результатами розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року в частині задоволення позову про припинення права власності та стягнення грошової компенсації скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Задовольняючи апеляційну скаргу адвоката Цимейко Ганни Олегівни - представника ОСОБА_1 , та відмовляючи у задоволені позову колегія суддів зазначила, що відповідачка фактично захищає своє право власності власника 1/6 частину квартири, зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 1998 року, та на час ухвалення рішення судом першої інстанції немає у власності іншого житла.
Відчуження відповідачкою ОСОБА_1 належного їй на праві власності майна (станом на 04.07.2022 року частки квартири АДРЕСА_1 ), яке не є спірним, не суперечить нормам ЦК України.
Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 21.07.2021 у справі № 736/659/19).
Із зазначеними висновками колегії суддів не можу погодитися враховуючи наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Перша умова щодо незначності частки підтверджується даними викладеними в копії технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , убачається, що квартира розташована на десятому поверсі, складається з двох кімнат жилою площею 33,9 кв.м., у тому числі, перша кімната - 12,2 кв.м., друга - 21,7 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м.
З урахуванням часток сторін позивачу належить 65,42 кв.м. загальної площі та 28,25 кв.м. жилої площі, а відповідачу належить 13,8 кв.м. загальної площі та 5,65 кв.м. жилої площі.
Обладнати дану квартиру перегородкою, додатковою ванною кімнатою, окремим входом-виходом без втрати її цільового призначення є технічно неможливо враховуючи малозначність частки відповідачки, отже відповідно ч. 2 ст.183 ЦК України квартира є неподільною.
Мінімальна житлова площа згідно з Житловим кодексом України, становить 13,65 м2.
Крім того, законом передбачені спеціальні вимоги до окремих елементів будівлі. Так висота від підлоги до стелі повинна становити мінімум 2,5 метра (від підлоги до підлоги - 2,8 метра).
Усе що нижче цієї норми зарахувати до житлового приміщення не можна. Мінімальна площа спальні на 1 людину повинна бути 10 квадратів, а для 2 людей - 14 квадратів. Робоча кімната або кабінет теж повинні мати мінімум 10 квадратів.
Вважаю, що у даному випадку відсутня потреба у додатковому підтвердженні незначності частки висновком судового експерта.
Слід зауважити, що умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Щодо не подільності речі зазначена обставина також підтверджується матеріалами справи і існуючими в ній доказами. Частка відповідача на стільки мала, що встановлення будь якого порядку користування спірною квартирою буде порушувати права власника з більшою часткою власності.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
Висновок апеляційного суду щодо істотної шкоди завданої відповідачу не знаходить підтвердження, оскільки у відповідача 1/6 частка, кошти на відшкодування її частки були внесені позивачем, а відмовляючи у задоволенні позовної заяви й буде вбачатися порушений принцип рівності прав співвласників.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Висновки колегії суддів про те, що, що відповідач не чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою є безпідставними, оскільки спростовуються наявністю судового спору між сторонами, їх поясненнями про наявність конфліктної ситуації з приводу користування цим житлом.
Доводи суддів про те, що матеріалами справи встановлена постійне проживання відповідачки за спірною адресою з 1998 року будь якими доказами не підтверджено.
Щодо завдання істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї зазначаю наступне.
Позивач звернулась з позовом щодо припинення права особи на частку у спільному майні та усунення перешкод у користуванні власністю звернулась 25 травня 2022 року. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 4 липня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.
Відповідачка ОСОБА_1 , після відкриття провадження у справі 09 серпня 2022 на підставі договору дарування відчужила 2/3 належній їй частки в квартирі АДРЕСА_1 .
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення.
Відповідно до ч. 2,3 ст. 13 ЦПК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Європейський суд у п. 36 справи "Андрій Руденко проти України" зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу.
Рішенням Європейського суду з прав людини було встановлено порушення національними судами ст. 1 зазначеного протоколу: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції"). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів".

Грошова компенсація за 1/6 частку квартири АДРЕСА_3 в розмірі 528 426,50 грн внесена позивачем на депозитний рахунок суду, що підтверджується квитанціями № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 399 999 грн., № 0.0..2 від 22.06.2023 на суму 128 426,50 грн та № 0.0..1 від 26.06.2023 на суму 1 грн.

Колегія суддів переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції не надала оцінку усім доказам поданим до суду першої інстанції та неправильно трактуює постанову Велика Палата Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) щодо завдання істотної шкоди, яка помилково трактується в рішенні, прийнятому за результатами перегляду апеляційної скарги.

Суддя Київського апеляційного суду Д.Р. Гаращенко