КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 753/5867/22
Головуючий у суді першої інстанції: Кулик С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року,

встановив:

у червні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , здійснити поділ квартири та виділити сторонам її частки, припинити право спільної сумісної власності сторін на квартиру та стягнути з відповідача на її користь компенсацію при відступленні від ідеальних часток.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року позов в частині вимог про виділення сторонам часток квартири, припинення права спільної сумісної власності та стягнення компенсації було залишено без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позов було задоволено частково, визнано у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, представника позивача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з відповідачем з 10 листопада 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2008 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу сторонами було 20 жовтня 2003 року набуто у власність за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначала, що право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача і після розірвання шлюбу у сторін існувала домовленість щодо користування квартирою. Вказувала, що у 2021 році відповідач повідомив їй, що після внесення змін до законодавства він, як титульний власник квартири, одноосібно без її згоди може зняти позивача з реєстраційного обліку у квартирі. З урахуванням того, що відповідач заперечує її право власності на квартиру, просила суд в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири та стягнути судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позов було задоволено частково, визнано у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами у шлюбі і відповідачем не було доведено, що купівля квартири здійснювалась за його особисті кошти. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався в рішенні на положення статей 60, 70, 71 СК України.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідач не визнає квартиру спільним сумісним майном, вона була придбана за позичені ним у батька грошові кошти, а тому не підлягає поділу. Крім того, відповідач вказував, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки спір щодо майна виник ще під час розірвання шлюбу у 2008 році, тоді як з позовом до суду позивач звернулась в червні 2022 року. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у ст. 57 цього Кодексу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2001 року (а.с. 20). Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 18 лютого 2008 року шлю було розірвано (а.с.24).

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2003 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 (а.с. 23).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 звертався до суду з позовними вимогами про визнання спірної квартири його особистою власністю. Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 13 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено (справа №753/17915/17). Вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог у справі №753/17915/17

ОСОБА_2 посилався на те, що грошові кошти на придбання квартири їм було позичено у батька, а отже вона є його особистою власністю. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що ОСОБА_2 не довів придбання квартири за особисті кошти. З вказаним висновком погодися і апеляційний суд.

Судами при розгляді вказаної справи було встановлено, що спірна квартира була придбана на ім`я «Інвестора» ОСОБА_2 згідно з інвестиційним договором від 12 червня 2002 року, за яку було фактично сплачено 95 453,97 грн. Право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку 23 жовтня 2003 року.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 посилався на ті самі обставини, що і при розгляді справи №753/17915/17, належних доказів на підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти не надавав.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що спір між сторонами щодо квартири виник ще при розірванні шлюбу у 2008 році, і він вважає очевидним те, що позивач не претендувала на частину квартири, оскільки вона була придбана за кошти його батька. При цьому відповідач не вказував у зв`язку з чим в такому випадку він у 2017 році звертався до суду з позовом про визнання квартири, яка зареєстрована на його ім`я, його особистою власністю.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що про невизнання ним права спільної сумісної власності позивача їй мало стати відомо після його звернення до суду з позовом у вересні 2017 року, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався.

Посилання скаржника на те, що спір з приводу квартири виник ще під час розірвання шлюбу і позивач не користувалась квартирою також не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10 лютого 2004 року і станом на момент звернення до суду з позовом була зареєстрована у спірній квартирі та мала право користування нею.

За таких обставин підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні, про що судом першої зроблено вірний висновок.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному випадку суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, який відповідає встановленим у справі обставинам.

Поряд з цим, судом першої інстанції було вирішено питання щодо стягнення з відповідача, який є особою з інвалідністю другої групи, на користь позивача судового збору за подачу позовної заяви. Хоча матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 повідомляв суд про наявність у нього пільг щодо сплати судового збору, до суду апеляційної інстанції було надано копію пенсійного посвідчення відповідача, з якого вбачається що ОСОБА_2 призначено пенсію по інвалідності, друга група, загальне захворювання (а.с.210).

Враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено, а відповідач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачу слід компенсувати сплачений нею при зверненні до суду судовий збір за рахунок держави шляхом списання з рахунку Державного казначейства України, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково та змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної заяви. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року змінити в частині вирішення питання про стягнення судового збору та компенсувати ОСОБА_1 судовий збір в сумі 12 405 грн. за рахунок державного бюджету шляхом списання з рахунку Державного казначейства України, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2023 року.

Головуючий

Судді