Провадження № 2/752/194/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 квітня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання: Сітайла В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири

в с т а н о в и в:

11.07.2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири до ОСОБА_2 .

08.08.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

23.01.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_3

16.05.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування матеріалів спадкової справи.

07.10.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі правонаступника померлого позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1

25.02.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

12.09.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання, призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем зазначено, що 14.03.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений 14.03.2006 року державним нотаріусом Сімнадцятої Киїської державної нотаріальної контори Матвієнко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-296. Однак, договір, на його думку, є недійсним з огляду на його фіктивність, оскільки між ним та відповідачкою була домовленість про відсутність державної реєстрації договору та укладення не з метою реального набуття відповідачкою права власності, а з метою спонукання сина позивача повернутися з м. москва, російської федерації до м. Києва, Україна.

Просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 14.03.2006 року державним нотаріусом Сімнадцятої Киїської державної нотаріальної контори Матвієнко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-296, а також стягнути з відповідачки судові витрати.

22.10.2018 року до суду подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідачка заперечувала проти заявлених до неї вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Сторони у судовому засіданні 27.04.2023 року відсутні.

Позивач просив завершувати розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідачки подав заяву про завершення розгляду справи за його та ОСОБА_2 відсутності та відмовити у задоволенні заявлених вимог повністю.

Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази на їх підтвердження, суд прийшов до висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності сторін у справі та відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14.03.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Зазначений договір посвідчений 14.03.2006 року державним нотаріусом Сімнадцятої Киїської державної нотаріальної контори Матвієнко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-296, а 22.11.2006 року зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності за № 233/32544.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4, 6, 9 зазначеного вище договору, дарувальник ОСОБА_3 подарував, а обдаровувана ОСОБА_2 прийняла в дар, належну на праві власності дарувальнику квартиру АДРЕСА_1 ; дарувальник стверджує, що дарування здійснюється мною без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального; сторони договору підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру нікчемного чи удаваного, а також не є зловмисним; сторони домовилися, що під передачею відчужуваної квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваній ключі. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваній; обдаровувана набуває права власності на квартиру з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації згідно ст. 334 ЦК України у строк встановлений законодавством та прийняття в дар згідно ст. 722 ЦК України.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 07.05.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 46).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 від першого шлюбу (а.с. 14).

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним, позивач посилається на його фіктивність, домовленість про відсутність державної реєстрації та укладення не з метою реального набуття відповідачкою права власності, а з метою спонукання сина позивача повернутися з м. москва, російської федерації до м. Києва, Україна.

Верховний Суд у постанові № 201/2832/19 від 31.03.2021 року зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідачка посилалася на те, що оспорений договір дарування відповідав волевиявленню сторін правочину, а позивач не довів, наявність умислу з певним спрямуванням волі у нього та у неї щодо фіктивності правочину .

Посилання позивача на відсутність державної реєстрації спростовується відміткою про державну реєстрацію договору 22.11.2006 року, що міститься на другій сторінці договору дарування, який, крім того, посвідчений нотаріально, у встановленому законом порядку.

Таким чином, позивач не надав суду будь-яких належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів, що свідчать про фіктивність договору дарування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, позовні вимоги, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, не підлягають задоволенню судом.

Відповідачка подала до суду заяву про стягнення з позивача на її користь судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20 100, 00 грн. На підтвердження понесення таких витрат надала суду договір про надання правової допомоги від 01.10.2018 року, звіт про виконання доручення за договором про надання правової допомоги від 09.01.2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 2/1 від 09.01.2023 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, відповідачкою не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а відтак її вимога про стягнення з позивача на її користь судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20 100, 00 грн., не підлягає задоволенню судом.

Відтак, за правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Плахотнюк К.Г.