КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6378/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Савлук Т.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна, Кредитна спілка «ЗАРАЗ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна та поновлення права власності на нерухоме майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., реєстровий № 4182, від 15 квітня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за індексним № 57666352, скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру за вказаною адресою та поновити право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що взяв кредит у кредитній спілці «ЗАРАЗ», уклавши кредитний договір № КВ-00119/07-20/3010 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № 2 від 24 липня 2020 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку кредитній спілці нерухомого майно, яким є квартира за вказаною адресою. В подальшому кілька разів на умовах рефінансування він отримував додаткові суми коштів, кожного разу відповідні умови фіксувалися у договорах, які підписувалися сторонами.

15 квітня 2021 року його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме замість договору рефінансування йому було надано на підписання договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає майно - квартиру АДРЕСА_1 в приватну власність ОСОБА_2 , продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за суму 561560 грн.

Вказує, що на момент підписання даного правочину знаходився під дією наркотичних препаратів, про що було достеменно відомо працівнику кредитної спілки, який відвіз його до нотаріуса для укладення договору, і з яким він перебував у товариських відносинах, текст договору не читав, оскільки був переконаним, що підписує договір рефінансування.. На час підписання договору купівлі-продажу жодних грошових сум в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не сплачувалося, а відтак іпотека нерухомого майна, яким є належна йому квартира, знята не повинна і не могла бути. Тим не менше, 15 квітня 2021 року нотаріусом внесено запис про припинення іпотеки з підстав повідомлення про припинення зобов`язання за кредитним договором. Однак ОСОБА_1 не працевлаштований та не має доходів, щоб виплатити дану заборгованість, і про припинення зобов`язання за кредитним договором дізнався лише після отримання інформації з Державного реєстру іпотек щодо об`єкта нерухомого майна.

Про наявність договору купівлі-продажу він і його бабуся ОСОБА_3 , яка зареєстрована в цій квартирі, дізналися лише в листопаді 2021 року, коли нові власники квартири прийшли з вимогою її звільнити. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2021 року є таким, що вчинений під впливом обману, а відтак повинен бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та несправедливість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, викладені в позові.

Вважав, що судом першої інстанції при розгляді справи не взято до уваги його пояснення в тій частині, що у позивача не було ні намірів, ні волевиявлення щодо продажу квартири, в якій була зареєстрована і постійно проживала його бабуся, він не давав ніяких оголошень щодо продажу квартири, не здійснював пошук покупців на квартиру і відповідача по справі ОСОБА_2 взагалі не знав.

Посилаючись на ст. 203 ЦК України, вказував, що 15 квітня 2021 року його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Зазначив, що при розгляді справи його представником подавалася заява про поновлення пропущеного строку для подання заяви про виклик і допит свідків по справі, а також заява про поновлення пропущеного строку для подання заяви про долучення доказів у справі, однак у задоволенні цих заяв судом було безпідставно відмовлено, чим допущено порушення процесуального закону, оскільки він був позбавлений реальної можливості обґрунтувати заявлені позовні вимоги, суд при цьому допустився неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Наводив правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень ст. 230 ЦК України при визнанні недійсним договору поруки, викладені в постановах від 26 листопада 2020 року в справі № 910/18618/19, від 01 грудня 2020 року в справі № 910/18423/19, від 02 грудня 2020 року в справі № 910/18056/19, від 09 грудня 2020 року в справі № 910/18310/19, від 16 грудня 2020 року в справі № 910/18599/19, від 23 грудня 2020 року в справі № 910/18023/19, від 16 березня 2021 року в справі № 910/17988/19 та № 910/18603/19, правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року в справі № 3-11ггс14.

Наголошував, що договір купівлі-продажу від 15 квітня 2021 року є таким, що вчинений під впливом обману і повинен бути визнаний судом недійсним, а застосування наслідків недійсності правочину передбачає скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру.

Зазначив, що обраний ним спосіб захисту цивільних прав та інтересів відповідає п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, якою встановлено, що способом захисту є визнання правочину недійсним.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. надійшов лист, в якому приватний нотаріус просила розглядати справу у його відсутності.

Пояснювала, що 15 квітня 2021 року до неї звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зазначили суму та умови договору купівлі-продажу. Особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали їй свої паспорти та довідки про присвоєння їм ідентифікаційного номеру, також були надані оригінали договору дарування квартири від 26 листопада 2018 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 листопада 2018 року, звіт про оцінку майна. За деякий час нотаріусом було виготовлено проект договору купівлі-продажу та надано сторонам для вивчення та ознайомлення. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 читали цей договір приблизно 15 хвилин, спілкувались між собою. Коли текст договору був сторонами узгоджений, вивірені умови договору, текст договору був викладений у двох примірниках, один - на бланках нотаріальних документів і був наданий для підписання сторонам. Після підписання договору нею було вчинено запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій про посвідчення даного договору 15 квітня 2021 року за реєстровим № 4182. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели себе природньо, спілкувалися спокійно, виважено, усвідомлювали значення своїх дій. Перед посвідченням договору купівлі-продажу на підставі заяви КС «Зараз» про повне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором було знято заборону відчуження вказаної вище квартири. На ствердження клієнта, що він підписував договір щодо рефінансування боргу, повідомила, що такі договори укладаються у фінансовій установі і не потребують присутності клієнта в офісі нотаріуса.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_1 під час підписання оспорюваного договору купівлі-продажу не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а також що його було введено в оману щодо природи укладеного правочину; договір по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення продавця на продаж свого майна відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надав. Крім того, скасування запису про державну реєстрацію права власності та відновлення права власності позивача є неналежними способами захисту.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., реєстровий № 4182, за умовами якого ОСОБА_1 передав майно - квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність покупцю, а покупець прийняв майно та сплатив за нього обговорену грошову суму. Продавець стверджує, що у квартирі зареєстрованих малолітніх, неповнолітні дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, чиї права могли б бути порушені у зв`язку з її продажем, немає. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за суму в розмірі 561560 грн., і сторони свідчать, що розрахунок між ними відбувся з дотриманням вимог чинного законодавства України (а. с. 6 - 9 т. 1).

Згідно п. 4.1 договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, ст. 182, 229, 230, 231, 233, 234, 235, 655, 657, 659, 660 ЦК України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 5 від 14 січня 2009 року, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового Кодексу України, нотаріусом сторонам роз`яснено.

Згідно п. 4.2 договору, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, в момент укладення цього договору сторони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин.

На останній сторінці договору сторони зазначили своїми підписами, що однаково розуміють значення, умови, а також правові наслідки цього правочину.

На а. с. 115 т. 1 знаходяться копії квитанцій від 15 квітня 2021 року про сплату ОСОБА_1 військового збору за продаж квартири в розмірі 9625,20 грн. та податку з доходів фізичних осіб в розмірі 32083,80 грн.

На а. с. 122 т. 1 знаходиться витяг з реєстру територіальної громади м Києва про зареєстрованих третіх осіб у житловому приміщенні, згідно якого за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_3 з 19 січня 1999 року.

Згідно даних, які внесено до Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №282984424, від 04 листопада 2021 року, міститься інформація по об`єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 : номер запису іпотеки: 37473267; дата, час державної реєстрації: 24 липня 2020 року 16:50:03; державний реєстратор: приватний нотаріус Гамаль Ірина Миколаївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; підстава для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер:4633, виданий 24.07.2020, видавник: Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; Договір про внесення змін до Договору іпотеки, серія та номер: 8258, виданий 16.11.2020, видавник: Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; Договір про внесення змін до Договору іпотеки, серія та номер: 2471, виданий 02.03.2021, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53295297 від 24.07.2020 18:07:47, приватний нотаріус Гамаль Ірина Миколаївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: відповідно до умов передбачених Кредитним договором, розмір основного зобов`язання: 483280,00 гривня, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: Кредитний договір, серія та номер: КВ-00119/07-20/3010, виданий 24.07.2020, видавник: Кредитна спілка «ЗАРАЗ», ОСОБА_1 . (а. с. 10 - 15 т. 1)

15 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про припинення обтяження: дата, час державної реєстрації: 15.04.2021 14:30:30; підстава: повідомлення про припинення зобов`язання за кредитним договором, серія та номер: 326/21, виданий 15 квітня 2021 року, видавник: Кредитна спілка «ЗАРАЗ» та внесено відомості 15.04.2021 14:31:19 про припинення іпотеки, підстава: повідомлення про припинення зобов`язання за кредитним договором, серія та номер: 326/21, виданий 15 квітня 2021 року, видавник: Кредитна спілка «ЗАРАЗ» (а. с. 13 - 14 т. 1)

На а. с. 18 т. 1 знаходяться докази відправки ОСОБА_1 заяви про вчинення кримінального правопорушення та копії договору купівлі-продажу від 15 квітня 2021 року до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві 04 листопада 2021 року.

31 серпня 2022 року КС «ЗАРАЗ» подало до суду першої інстанції письмові пояснення, згідно яких 24 липня 2020 року КС «ЗАРАЗ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання фінансового кредиту № КВ-00119/07-20/3010, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у формі кредитної лінії з лімітом у розмірі 121981 грн., того ж дня, 24 липня 2020 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між КС «ЗАРАЗ» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М., предметом якого була квартира АДРЕСА_1 . 16 листопада 2020 року між КС «ЗАРАЗ» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до кредитного договору, яким ліміт кредитної лінії збільшено до 247000 грн., відповідні зміни внесено до договору іпотеки шляхом укладення договору про внесення змін і доповнень. 02 березня 2021 року між КС «ЗАРАЗ» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до кредитного договору, яким ліміт кредитної лінії збільшено до 483280 грн., також відповідні зміни внесено до договору іпотеки шляхом укладення договору про внесення змін і доповнень. ОСОБА_1 не виконував належним чином умови кредитного договору, в зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом. Приблизно на початку квітня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність сплати заборгованості, в іншому випадку КС «ЗАРАЗ» має право застосувати відповідно до умов договору іпотеки відповідні дії. ОСОБА_1 повідомив, що він умови кредитного договору виконати не зможе, погасити заборгованість у нього немає можливості. ОСОБА_1 було роз`яснено, що в такому випадку КС «ЗАРАЗ» може прийняти у власність предмет іпотеки або ж ОСОБА_1 може його продати від його імені, попередньо погасивши заборгованість. ОСОБА_1 повідомив, що він самостійно знайде покупця на квартиру, що передана в іпотеку, отримає від нього гроші для погашення заборгованості в якості передплати або повної оплати за квартиру. Тобто ОСОБА_1 було достеменно відомо, що квартира ним буде відчужена, оскільки він самостійно обрав такий спосіб погашення заборгованості за кредитним договором - за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири. Вказані дії було призначено на 15 квітня 2021 року. ОСОБА_1 повністю погасив заборгованість перед КС «ЗАРАЗ» за кредитним договором, після чого представник КС «ЗАРАЗ» подав приватному нотаріусу КМНО Гамаль І.М. заяву про те, що заборгованість за кредитним договором погашено, та заяву про зняття заборони відчуження квартири за договором іпотеки. Зі слів представника КС «ЗАРАЗ», який подавав заяву про зняття заборони відчуження квартири, ОСОБА_1 15 квітня 2021 року не мав незвичної поведінки, яка б свідчила про можливе його перебування в стані наркотичного сп`яніння. 15 квітня 2021 року заборона відчуження квартири була знята, і наскільки відомо КС «ЗАРАЗ», того ж дня ОСОБА_1 продав квартиру, уклавши відповідний договір купівлі-продажу. На сьогоднішній день заборгованість за кредитним договором повністю погашена, будь-яких претензій до ОСОБА_1 з боку КС «ЗАРАЗ» немає. Таким чином, обставини, викладені в позовній заяві, в частині того, що ОСОБА_1 було введено в оману, або ж що він перебував в стані наркотичного сп`яніння і не розумів своїх дій або не розумів їх частково, не відповідають дійсності (а. с. 196 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України до обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України) віднесено: помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Отже, укладення правочину під впливом обману, укладення правочину під впливом помилки і укладання правочину у момент, коли сторона правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, є трьома різними взаємовиключними підставами позову про визнання договору недійсним, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів, і при цьому введення в оману може стосуватися лише сторони правочину, а не державного нотаріуса, який цей правочин посвідчує.

На вказані обставини обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції при вирішенні даного спору, вказавши на конкуренцію позовів.

Суд першої інстанції правильно визначився з тим, що позивачем пред`явлено вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрований в реєстрі за №4182, одночасно посилаючись як на правові підстави недійсності правочину на положення статей 229, 230 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції прийняв до уваги пояснення позивача під час розгляду справи, а саме, що 15 квітня 2021 року під час укладення у нотаріуса правочину щодо відчуження належного йому нерухомого майна ОСОБА_1 знаходився у стані наркотичного сп`яніння та не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій (ст. 225 ЦК України), і що під час укладення договору купівлі-продажу квартири був впевнений, що укладає договір кредиту на умовах рефінансування, оскільки вже декілька разів укладав такі договори, тобто фактично він помилився щодо істотних обставин укладеної угоди та прийняв неправильне рішення, що не відповідало його внутрішній волі і дійсним намірам.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що позивачем не заявлялось клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи, яка в даному випадку є єдиним належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного договору не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок перебування під дією наркотичних препаратів, а отже позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним договору відповідно до ст. 225 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення постанови) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення постанови).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз`яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Крім того, судом першої інстанції надано належної оцінки доводам позивача щодо укладення договору під впливом обману та помилки, і в результаті повного та всебічного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, зроблено обґрунтований висновок щодо недоведеності і необґрунтованості позову про визнання недійсним договору також і з цих підстав.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки посилання ОСОБА_1 на наявність помилки під час укладення оспорюваного правочину обмежується його доводами про інше розуміння правової природи правочину, ніж договір купівлі-продажу. При цьому вирішальним у сприйнятті змісту укладеного правочину ОСОБА_1 визначав, що не мав наміру відчужувати належну йому квартиру, а вважав, що укладає договір рефінансування кредиту з ТОВ «ЗАРАЗ».

Суд встановив, що оскаржуваний договір по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення продавця на продаж свого майна відповідає вимогам закону щодо укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Зі змісту оспорюваного договору також вбачається, що при його посвідченні нотаріус роз`яснив сторонам усі умови укладення договору, перевірив їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири.

Водночас ОСОБА_1 не зазначив, які саме положення договору купівлі-продажу квартири є такими, що спричинили неправильне розуміння ним правової природи правочину, який, згідно доводів позивача, він розумів як договір рефінансування кредиту.

Також ОСОБА_1 не обґрунтував належним чином, як саме його внутрішня воля щодо укладення договору рефінансування кредиту як мета правочину, який він насправді хотів вчинити, були змінені впливом іншої особи та у чому саме такий вплив полягав, а також взагалі не зазначив у позові, ким саме було даний вплив, на його думку, здійснено.

Відтак, є вірними висновки суду першої інстанції, що факт неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин, що вплинуло на його волевиявлення, ним не доведено.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 15 квітня 2021 року недійсним, адже всі зазначені позивачем обставини щодо помилки, обману та неусвідомлення ним своїй дій під впливом наркотичних засобів ґрунтуються на припущеннях.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що суд при розгляді справи не взяв до уваги його пояснення про відсутність намірів та волевиявлення продажу квартири, ним не подавалось оголошень щодо продажу квартири і не здійснювалось пошуку її покупців, він не отримував грошових коштів за договором купівлі-продажу, а нотаріус не роз`яснив йому права, як того вимагає законодавство, як і доводи в позові, є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які він посилався в позовній заяві, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не був позбавлений можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористався.

При цьому апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що при розгляді справи представником позивача подавалася заява про поновлення пропущеного строку для подання заяви про виклик і допит свідків та долучення доказів, однак у задоволенні цих заяв судом було безпідставно відмовлено, чим допущено порушення процесуального закону.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Разом із тим, позивачем жодним чином не обґрунтовано неможливості подання клопотання про виклик і допит свідків та долучення доказів разом з поданням позовної заяви, враховуючи, що підстава або предмет позову ОСОБА_1 не змінювалися і зустрічного позову подано не було. Відтак, суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в заяві про поновлення пропущеного строку для подання відповідних доказів з підстав, зазначених у ст. 83 ЦПК України, діяв відповідно до вимог процесуального закону. Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 клопотання про виклик свідків та долучення доказів, в яких, згідно його доводів, було йому неправомірно відмовлено судом першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України не заявлялись.

Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належним чином.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування положень ст. 230 ЦК України при визнанні недійсним договору поруки, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року в справі № 3-11гс14 є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом. Крім того, позивачем не обґрунтовано, яким чином, на його думку, судом першої інстанції не було враховано даних висновків Верховного Суду.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови в решті вимог, які є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 квітня 2021 року, однак мають бути оцінені також з точки зору ефективності захисту порушеного права, апеляційний суд враховує наступне.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про неналежність обраного позивачем способу захисту у вигляді скасування запису про державну реєстрації прав власності ОСОБА_2 на квартиру, у зв`язку із викладенням статті 26 Закону про державну реєстрацію прав у новій редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, і наразі чинне законодавство взагалі не передбачає скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а навпаки визначає, що такі відомості не підлягають скасуванню або вилученню.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування статті 26 Закону про державну реєстрацію прав у новій редакції при вирішенні спорів у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, №905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц, від 13 жовтня 2021 року у справі №161/15629/19.

Крім того, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що вимога про поновлення права власності, без наведення правового обґрунтування та посилань на певну правову норму для обрання такого способу захисту для відновлення прав позивача на нерухоме майно, яке відчужене шляхом укладання оспорюваного правочину, не відповідає правомірному та ефективному способу захисту прав позивача та не призведе до відновлення його прав на спірне майно. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 06 липня 2022 року в справі № 521/20396/18 (провадження № 61-12224св21).

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.