Номер провадження: 22-ц/813/4741/23
Справа № 520/2294/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада

відповідач - ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_2

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Квєтка І.А., у приміщенні того ж суду

за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про витребування майна з чужого володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

24.02.2017 року до Київського районного суду м.Одеси звернулась Одеська міська рада із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про витребування із чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 96,9 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що свідоцтво про право власності на зазначену квартиру від 31.10.2010 року, щодо передачі квартири з комунальної власності ОСОБА_7 рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.02.2004 року визнано недійсним та визнані недійсними подальші договори купівлі-продажу даної квартири, тобто квартира повернута у комунальну власність , а так як спірний об`єкт нежитлової нерухомості із володіння територіальної громади вибув без її згоди наявні підстави при витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Встановлено порядок виконання рішення, визначивши що дане рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, а також є підставою для зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку враховуючи баланс інтересів суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 отримала право власності по безоплатному договору дарування, а тому позбавлення її права власності та права на користування цією квартирою не приведе до покладання на неї надмірного тягаря. Крім того особа яка подарувала їй квартиру, та згідно обставин встановлених рішеннями суду, постійно користувалася квартирою з 2004 року, проживаючи в неї та сплачуючи комунальні послуги, по домовленості із попереднім власником, добровільно подарував квартиру зразу після отримання рішення суду та також отримав право власності не за оплатною угодою, а за рішенням суду. Зазначені обставини дають змогу суду вважати що порядок виконання рішення суду шляхом виселення може бути застосований судом. До пояснень представника відповідача щодо забезпечення права на житло його довірительки та її неповнолітньої дитини суд ставиться критично, оскільки у даному випадку позивачем подано віндикаційний позов.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, 01 березня 2023 року ОСОБА_8 звернувся поштою з апеляційною скаргою безпосередньо до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення Татарбунарськогорайонного суду Одеської області від 03 лютого 2023 року, постановити нове рішення, яким відмовити позивачу, в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що суд першої інстанції неправомірно вважав допустимим витребування майна від суб?єкта приватного права на користь територіальної громади. Як встановлено матеріалами справи та відображено у заочному рішенні суду згідно постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 520/3015/16-и було скасовано рішення від 18.05.2016 року згідно якого на спірну квартиру право власності отримав ОСОБА_9 та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОМР, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про визнання права власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за набувальною давністю та встановлено, що за згодою ОСОБА_11 , ОСОБА_9 у 2004 році вселився до спірної квартири в якою псотійно проживав та сплачував комунальні послуги. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування, серія та номер 604, виданий 08.07.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А, зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 . Дарування здійснено ОСОБА_9 , право власності якого було зареєстровано на підставі рішення суду від 18.05.2016 по справі №520/3015/16ц. Тобто, за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18 травня 2016 року залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 липня 2018 року визнано право власності на квартиру, що є предметом позову за ОСОБА_9 і постановою від 15 липня 2020 року скасовано рішення судів попередніх інстанцій. 3 цього випливає, що станом на дату відчуження квартири на користь ОСОБА_1 ОСОБА_9 володів квартирою на підставі рішення суду від 18 травня 2016 року, яке було скасовано 15 липня 2020 року, тобто, через чотири роки після набуття права власності ОСОБА_1 та вчинення реєстрації нотаріусом ОСОБА_14 . Скаржниця вважала, що судом першої інстанції повністю проігноровано факт реєстрації дитини у спірному житлі. Як вірно констатував Київський районний суд міста Одеси в ухвалі від 03 листопада 2021 року судом не було враховано, що у квартирі зареєстрований та проживає малолітній син відповідачки і заочним рішенням суд фактично виселив його матір окремо від її сина, який залишився зареєстрованим у спірній квартирі, як і всі інші особи та під час розгляду справи не враховано інтереси малолітньої особи не залучено орган опіки та піклування, є обґрунтованими, та підлягають дослідженню у судовому засіданні, на думку скаржниці. Тим не менш, під час розгляду справи на стадії підготовчого судового засідання позивачем не було усунуто обставини із якими суд пов?язав скасування заочного рішення, що дає підстави стверджувати, що позов у тому вигляді, у якому він заявлений задоволений бути не може. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Тобто, за даними позовними вимогами, на думку скаржниці суд має вирішити не тільки майнове право (витребування майна), а й право на житло, зокрема третьої особи та осіб, які до участі у даній справі не заявлені. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або Рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов?язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною Особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв?язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На думку скаржниці суд може не погодить з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За таких обставин виселити та зняти з реєстрації дитину відповідачки не можливо без висновку погану опіки та піклування. Більше того, вимог щодо виселення дитини відповідачки не заявлено. За таких обставин позивачем вживаються заходи щодо виселення одного з батьків окремо від дитини. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, до втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи е втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. «нагальній суспільній необхідності". На думку скаржниці жодна дитина не може бути об?єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). 3 урахуванням зазначених норм права, у випадку якщо спір безпосередно стосується права малолітньої/неповнолітньої на користування житлом, виселення малолітньої неповнолітньої особи, участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов?язковою. Скаржниця посилається на правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 2-1741/11, від 24 березня 2021 року у справі № 595/524/18. У даному випадку суд першої інстанції у двох різних рішеннях дійшов взаємовиключних висновків відхилившись від своїх приписів щодо обов?язковості залучення органу опіки та піклування. 3 огляду на наведене не можна вирішувати питання щодо виселення дитини без надання іншого житла. Не можна виселяти без надання іншого приміщення і батьків з якими проживає дитина, адже, в силу ч. 4, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. На думку скаржниці судом першої інстанції проігноровано право відповідача та її дитини на житло. Сторона відповідача стверджує, що задоволення позовних вимог у заявленій формі призведе до виселення відповідача з дитиною без визначення місця проживання за ініціативою суб?єкта владних повноважень. Таке рішення суду призведе до непропорційного втручання до права на житло. Сторона відповідача звертає увагу шановного суду, що довідкою N° 1701, виданою 06 червня 2016 року КП ЖКС «Чорноморський» особами, що зареєстровані у спірній квартирі є ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_15 . Листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № 01-22/1244 від 19 квітня 2021 року, наданим у межах справи Ne 520/4801/16-ц на вимогу суду повідомлено, що станом на 12 квітня 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 . 3 цього випливає, що станом на дату ухвалення рішення у справі № 520/2294/17 у спірній квартирі сули зареєстровані шість осіб і лише одна особа була залучена у якості відповідача. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №753/12729/15-ц, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість вислення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Позиція позивача у справі

Не погодившись з доводами апеляційної скарги Одеська міська рада звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції позивач вважає законним і потребує залишенню без змін.

В обґрунтування відзиву ОМР зазначає, що Стосовно посилань скаржника щодо того, що суд першої інстанції неправомірно вважав допустимим витребування майна від суб?єкта приватного права на користь територіальної громади м. Одеси. Як вже зазначалось в позовній заяві, 31.10.2001 року на ім?я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, квартира з комунальної власності була передана у власність ОСОБА_7 шляхом приватизації. 12.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_17 укладено договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, який зареєстровано Одеською товарною біржею у журналі біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 27812. 26.12.2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, зареєстрований в реєстрі за № 19592. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.02.2004 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 31.10.2001 року на ім?я ОСОБА_7 , визнано недійсним. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири вказаною адресою від 12.11.2001 року, укладений ОСОБА_7 з ОСОБА_18 , зареєстрований Одеською товарною біржею у журналі біржових угод з нерухомістю під реєстраційним № 27812. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою від 26.12.2001 року, укладений ОСОБА_17 з ОСОБА_10 , зареєстрований в реєстрі за № 19592. Рішення набрало законної сили 09.07.2007 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2010 року у справі № 2-179/2010 визнано недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 12.11.2001 року між ОСОБА_7 з ОСОБА_17 , та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 26.12.2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_11 .. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року. Не погоджуючись з таким результатом розгляду, ОСОБА_10 подав касашійну скаргу, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.06.2012 року касаційну скаргу відхилено, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року у справі № 2-179/2010 залишено без змін. Встановлено, що оскаржувані рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні. Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2015 року у справі № 815/1842/15, яка набрала законної сили 11.11.2015 року, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_7 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , яке виникло на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, згідно з розпорядженням від 31.10.2001 року № 166208, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за № 19-15885. Зазначена квартира належить територіальній громаді м. Одеси, оскільки згідно з постановою КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов?язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду, передані в комунальну власність. Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 226-XXI від 25.11.1991 року «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь житловий і нежитловий фонд місцевих рад, розташований в рамках територіальних меж міста. Згодом Одеській міській раді стало відомо, що право власності на спірний об?єкт нерухомого майна зареєстровано за іншою особою. Так, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 78235835 від 17.01.2016 року 31.05.2016 року ОСОБА_9 зареєстрував за собою право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.05.2016 року по справі № 520/3015/16-ц, яке не набрало законної сили. Дане рішення було оскаржено Одеською міською радою у межах строків апеляційного оскарження, передбачених ЦПК України. 17.07.2018 року постановою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси без змін. Проте, 15.07.2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу Одеської міської ради задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси віл 18.05.2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17.07.2018 року скасовано, ухвалено у справі нове рішення. 08.07.2016 року ОСОБА_3 здійснив відчуження вказаної квартири на користь ОСОБА_19 шляхом укладення договору дарування. У зв?язку з вищевикладеним та з тим, що приватизація визнана недійсною, зазначена квартира належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, а проведена 31.05.2016 року державна реєстрація права власності за ОСОБА_9 і подальше відчуження квартири ОСОБА_19 шляхом укладення договору дарування від 08.07.2016 року є незаконними. Таким чином, твердження апелянта про те, «. що станом на дату відчуження квартири на користь ОСОБА_19 ОСОБА_9 володів квартирою на підставі рішення суду від 18.05.2016 року, яке було скасовано 15.07.2020 року, тобто, через чотири роки після набуття праві власності ОСОБА_19 та вчинення реєстрації нотаріусом ОСОБА_14 » є хибним, на думку позивача. Тому що вказане рішення, так і не набуло законної сили і не могло бути підставою для державної реєстрації права власності. Отже, доводи представника ОСОБА_19 стосовно того, що суд першої інстанції неправомірно вважав допустимим витребування майна від суб?єкта приватного права на користь територіальної громади м. Одеси не знаходять свого підтвердження. Стосовно посилання апелянта на порушення судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити таке. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу, що ратифікований Законом України № 475/97-BP від 17.07.1997 року. У практиці ЄСПЛ, наприклад, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Шокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним: чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб. чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об?єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов?язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхілний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. 3 огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, втручання держави в право відповідачів на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ. Правовідносини, пов?язані з вибуттям нерухомого майна, що має бути у власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає. Як вже зазначалось вище всі права на спірну квартиру відповідачем та іншими особами перед нею були набутті незаконно, що надає органу місцевого права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Отже, на думку позивача зазначена квартира є власністю територіальної громади м. Одеса, в особі Одеської міської ради. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосований спосіб захисту прав територіальної громади спрямований на підтримання принципу законності у сфері обігу нерухомого майна, а також створення належних умов для розподілу суспільних благ, зокрема виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень щодо передачі житла у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально вразливим категоріям мешканців відповідної територіальної одиниці. Таким чином, з всіх вищезазначених фактів виходить, що ані ОСОБА_7 згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ані ОСОБА_20 згідно із договором купівлі-продажу від 12.11.2001 року квартири за вказаною адресою, який зареєстровано Одеською товарною біржею у журналі біржових угод 3 нерухомістю за реєстраційним N° 27812, ані ОСОБА_21 згідно із договором купівлі-продажу від 26.12.2001 року зазначеної квартири, зареєстрований в реєстрі за No 19592, ані ОСОБА_9 згідно із рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.05.2016 року по справі N° 520/3015/16-ц, не мали права відчужувати цю квартиру. Тож ОСОБА_19 , отримавши в дар спірну квартиру мала проявити принаймні розумну обачність і пересвідчитись у законності та добросовісності набуття права власності попередніми власниками, тож могла та повинна була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону. Одеська міська рада, наголошує, що суспільний інтерес у звільненні вищевказаної спірної квартири спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади м. Одеси. Стосовно доводів Апелянта про ігнорування судом першої інстанийї факту реєстрації дитини у спірній квартирі та права відповідачки та її дитини на житло. Одеська міська рада не заявляла відповідних вимог про витребування майна та виселення неповнолітнього, отже, суд першої інстанції дані вимоги не розглядав і рішення не приймав. Відтак, посилання Апелянта виключно на порушення прав неповнолітнього під час ухвалення спірного рішення не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення по суті спору. Одеська міська рада вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, Одеська міська рада вважає, що подання представником ОСОБА_6 апеляшійної скарги на законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції порушує принцип правової визначеності. Отже, принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов?язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. При цьому переоцінка встановлених судами обставин нівелює правове значення судового рішення та створює можливості для прийняття судами діаметрально протилежних судових актів з одних і тих самих питань, що не лише негативно відображається на якості правосуддя, а й суперечить сутності правової держави. Таким чином, Одеська міська рада, вважає, що апелянт не має права вимагати перегляду остаточного та обов?язкового рішення суду просто тому, що має на меті добитися повторного слухання справи та ухвалення нового рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін , оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією та судом першої інстанції встановлено, що у жовтні 2001 року ОСОБА_22 звернулась до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_25 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2001 року позов ОСОБА_7 задоволений, вказані особи визнані такими що втратили право користування спірною квартирою.

31.10.2001 року ОСОБА_22 отримала свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 , видане УЖКГ Одеської міської ради, та зареєстроване в КП „ОМБТІ і РОН" 5.11.2001 року.

12.11.2001 року на Одеській Товарній Біржі між ОСОБА_26 , який діяв від імені ОСОБА_22 , та ОСОБА_17 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

26.12.2001 року приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_10 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 24.01.2002 року рішення від 22.10.2001 року скасовано за заявою ОСОБА_4 за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2003 року позов ОСОБА_22 до ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_25 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 залишений без розгляду.

4.02.2002 року ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_23 , треті особи ОСОБА_17 , ОСОБА_26 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

30.05.2002 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_25 подали до суду позов до ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , треті особи ОСОБА_23 , ОСОБА_24 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якому просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_7 , та визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаної квартири, укладені 12.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_17 та 26.12.2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_10 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 4.02.2004 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_25 задоволений, свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 визнано недійсним, також визнані недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, укладені 12.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_17 та 26.12.2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 - відмовлено, сторони повернуті у первісний стан.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2003 року, ОСОБА_10 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.10.2004 року апеляційна скарга задоволена частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 4.02.2004 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири скасовано та направлено у цій частині на новий розгляд, в іншій частині рішення залишено без змін, ухвала від 17.11.2003 року залишена без змін.

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 09.07.2007 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2003 року та рішення цього суду від 4.02.2004 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21.10.2004 року залишені без змін.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2008 року справа направлена для розгляду до Київського районного суду м. Одеси.

Рішенням Київського районного суду від 26.03.2010 року по справі №2-179/2010 позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_25 були задоволені. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 12.11.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_17 , посвідчений Одеською товарною біржею під №27812, в подальшому посвідчений приватним нотаріусом Орзіх В.М., а також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 26.12.2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н.А.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2012 року , рішення Київського районного суду від 26.03.2010 року залишено без змін.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року по справі №815/1842/15 адміністративний позов ОСОБА_4 до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області задоволено та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того згідно постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №520/3015/16-ц було скасовано рішення від 18.05.2016 року згідно якого на спірну квартиру право власності отримав ОСОБА_3 та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОМР, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про визнання права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , за набувальною давністю та встановлено, що за згодою ОСОБА_11 , ОСОБА_3 у 2004 році вселився до спірної квартири в якою постійно проживав та сплачував комунальні послуги.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування, серія та номер 604, виданий 08.07.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Дарування здійснено ОСОБА_3 , право власності якого було зареєстровано на підставі рішення суду від 18.05.2016 року по справі №№520/3015/16ц.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із захистом порушеного права власності у вигляді витребування майна врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК).

Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правової позиції верховного Суду викладеної у постанові Великої палати від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

На підставі вищезазначених обставин справи та вимог закону суд приходить до висновку що позовні вимоги Одеської міської ради підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного.

Первинне реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходилась у комунальної власності , було здійснено незаконно, що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 4.02.2004 року, яке набрало законною сили та маю силу преюдиціальне значення при розгляді інших справ згідно вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Враховуючи незаконність переходу права власності від Одеської міської ради до ОСОБА_7 , яке визначено рішенням суду, право власності на дану квартиру в силу вимог ч.1 ст. 216 ЦК ( наслідки недійсності правочину ) повертається до Одеської громади в особі Одеської міської ради яка має право на захист свого права.

Подальше право власності на зазначену квартиру яке виникло у ОСОБА_3 на підставі рішення суду було скасовано постановою Верховного Суду, а тому ОСОБА_3 не мав право на відчуження зазначеної квартири.

Суд приймаючи до уваги що право власності виникло у ОСОБА_1 на підставі безоплатного договору (дарування ) вважає що відповідно до вимог ч.3 ст. 388 ЦК власник - ОМР має право витребувати дане майно від добросовісного набувача у всіх випадках, незважаючи на механізм вибуття квартири з власності ОМР.

Згідно вимог ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

В даному випадку повернення квартири до власності здійснюється шляхом державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Приймаючи до уваги що здійснення права власності презюмує право вільного володіння, користування та розпорядження майно при розгляді питання щодо визнання в якості порядку виконання рішення суду виселення відповідача, яка позбавлена права власності на зазначено майно суд виходить з наступного.

У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Суд зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Також, Суд визначає, що «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії»).Що ж до тлумачення поняття «інтереси суспільства», то його необхідно розуміти широко (пункт 46 рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду.

Судова колегія погоджується з оцінкою суду першої інстанції та враховуючи баланс інтересів сторін, приходить до висновку, що ОСОБА_1 отримала право власності по безоплатному договору дарування, а тому позбавлення її права власності та права на користування цією квартирою не приведе до покладання на неї надмірного тягаря. Крім того особа яка подарувала їй квартиру, та згідно обставин встановлених рішеннями суду, постійно користувалася квартирою з 2004 року, проживаючи в неї та сплачуючи комунальні послуги, по домовленості із попереднім власником, добровільно подарував квартиру зразу після отримання рішення суду та також отримав право власності не за оплатною угодою, а за рішенням суду.

Доводи апелянта стосовно того, що вимог щодо виселення дитини відповідачки не заявлено не є слушними так як по - перше порушують принцип диспозитивності та по - друге у даному випадку позивачем подано віндикаційний позов з іншим предметом, що не заважає звернутися за судовим захистом неповнолітньої в подальшому.

Інші доводи апеляційної скарги є повторенням позиції щодо захисту прав неповнолітньої , або викладенням особистого бачення обставин справи, що по суті не є критикою судового рішення.

Вирішуючи справу та оцінюючи у співвідношенні доводи апеляційної скарги та відзиви сторін, судова колегія враховує позицію Верховного Суду, актуальну практику ЄСПЛ щодо реалізації принципів пропорційності та юридичної визначенності, тривалість судового провадження , обсяг прав та обов`язків відповідачки та безоплатність набуття права щодо спірного майна, реалізацію та співвідношення по справі принципів пропорційності та юридичної визначенності, інтереси учасників справи.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Ростомова Гранта Артуровича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 червня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко