Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Демборинського М.Р.

з участю: ОСОБА_1 , адвоката Коцюби Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2022 року по 20 січня 2023 року у розмірі 57 810,72 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що він працював у ДП «Торецьквугілля» у період з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року на посаді підземного стволового третього розряду. 20 липня 2022 року його було звільнено за власним бажанням. В період роботи з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року він мав надурочні відпрацьовані години підземним стволовим третього розряду, однак нарахування та виплати за їх відпрацювання відповідачем не проводилися, не були вони здійснені і при звільненні його з роботи. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2023 року задоволено його позов та стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на його користь заробітну плату за відпрацьовані надурочні години в період з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року в сумі 145 484 гривні 96 копійок та грошову компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати за відпрацьовані надурочні години за цей ж період в сумі 90 608 гривень 35 копійок. Посилаючись на те, що у день звільненні відповідач не виплатив належні йому суми заробітної плати, а саме заробітну плату за надурочну роботу в сумі 145 484, 96 грн, вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного, але не більше як за шість місяців.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2023 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав відзив та заперечення на позов. Вказав, що позовні вимоги не визнає з наступних підстав. Указом Президента України за № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово було продовжено, який триває по даний час.

У зв`язку із запровадженням воєнного стану Торгово-промислова палата України оприлюднила лист від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, яким засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), тобто військову агресію російської федерації проти України, підтвердивши, що дані обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору, окремим податковим чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

Торгово-промислова палата України за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видає про це сертифікат.

Місто Торецьк розташоване на лінії зіткнення в Донецькій області, де російські окупаційні війська щоденно проводять обстріли мирних помешкань і руйнують інфраструктуру міста, загрожують руйнуванню діючим виробництвам, в тому числі і ДП «Торецьквугілля» на якому працювало майже 2 тис. осіб.

Відповідно до Статуту ДП «Торецьквугілля» одним із основних видів діяльності підприємства є підземне видобування кам`яного вугілля та його реалізація, але внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) роботи з видобутку вугілля та підтримання життєзабезпечення на шахтах підприємства припинені. Шахтарі працюють з метою ліквідації наслідків ворожих обстрілів під постійними обстрілами міста, ризикуючи своїм життя.

Відсутність видобутку унеможливлює отримання прибутку від реалізації вугілля, що призвело до відсутності обігових коштів у підприємства. Усі ці обставини підтверджуються листом командира десятого воєнізованого гірничорятувального загону від 29 серпня 2022 року за № 03/1-7-887.

Положеннями ч. 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» законодавець чітко зазначив, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У своїх роз`ясненнях Міністерство економіки України зазначає, що форс-мажорні обставини засвідчені Торгово-промисловою палатою від 28 лютого 2022 року поширюються також на зобов`язання роботодавця з трудових відносин.

На відповідача не може бути покладено обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеному ст.117 КЗпП України, якщо останній довів, що така затримки відбулася не з його вини, а за обставинами непереборної сили і форс-мажорних обставин.

ДП «Торецьквугілля» вважає, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем тривала не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин, а саме військової агресії російської федерації проти України, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Також звертає увагу суду, що позивачем пропущений тримісячний строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, для звернення до суду щодо вирішення трудового спору.

Позивач знав, що в період роботи з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року він мав надурочні відпрацьовані години підземним стовбуровим третього розряду, однак нарахування та виплати за їх відпрацювання не проводилася, не були вони здійснені і при звільненні його з роботи.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2023 року по справі №607/2395/23, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто заборгованість по заробітній платі, при цьому рішення суду набрало законної сили 26 травня 2023 року.

На виконання цього рішення 31 травня 2023 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №607/2395/23, який пред`явлений позивачем до примусового виконання.

15 червня 2023 року начальником Торецького відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 щодо виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2023 року. Апеляційна скарга на рішення суду подана після закінчення строку на апеляційне оскарження та ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, оскільки позивач знав про порушення свого права у день звільнення 20 липня 2022 року. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2023 року, яке набрало законної сили 26 травня 2023 року, затвердило лише суму заборгованості та на підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження. Посилаючись на наведене, просить відмовити у позові.

Представник позивача подала відповідь на відзив. Вважає безпідставним посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, оскільки у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що такий лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", останній не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №906/540/22 зазначено, що: Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили); вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні; лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №922/999/22. Сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-можаром та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідачем не доведено наявність форс-мажорних обставин, оскільки суду не надано належних доказів, як то сертифікату про форс-мажорні обставини та висновків експертів, що саме російська агресія та введення воєнного стану в Україні стали причинною нездійснення виплати позивачу ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні.

Лист долучений до відзиву, щодо підтвердження режимів роботи відокремлених підрозділів ДП «Торецьквугілля» не є документом та доказом в розумінні процесуального законодавства щодо встановлення причинно-наслідкового зв`язку між російською агресією та неможливістю підприємства здійснити виплати належних позивачу коштів. Даний лист носить рекомендаційний характер про те, що необхідно зробити підприємству для безпечного ведення гірничих робіт та був наданий ДП «Торецьквугілля» 29 серпня 2022 року.

Вважає, що позивачем не пропущено тримісячний строк звернення до суду, оскільки про порушення прав йому стало відомо після проголошення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2023 року у справі № 607/2395/23. ДП «Торецьквугілля» було подано апеляційну скаргу і лише 18 вересня 2023 року ухвалою Тернопільського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Відповідно, вважає, що тримісячний строк слід обраховувати з 18 вересня 2023 року, коли позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що сума заборгованості заробітної плати, яка була встановлена до стягнення з відповідача судовим рішенням є правомірною та такою, що не може бути оспорена підприємством.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Коцюба Н.Я. позов підтримали, зіславшись на доводи викладені у ньому.

Відповідач у судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Судом встановлено, що у період з 28 серпня 2001 року по 20 липня 2022 року позивач працював у відповідача на посаді підземного стволового третього розряду ДП «Дзержинськвугілля», яке з 18 серпня 2016 перейменовано на ДП «Торецьквугілля».

20 липня 2022 року позивача звільнено з вказаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

22 листопада 2022 позивачем отримано довідку за №7/831 про заробітну плату за період його роботи на ВП «Шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля», в якій відображені всі суми нарахованих та виплачених позивачу заробітних плат за період з серпня 2014 року по липень 2022 року.

У лютому 2023 року позивач звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом про стягнення заробітної плати за відпрацьовані надурочні години в період з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року в сумі 145 484 гривні 96 копійок та грошової компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати за відпрацьовані надурочні години.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2023 року у справі за №607/2395/23 задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на його користь заробітну плату за відпрацьовані надурочні години в період з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року в сумі 145 484 гривні 96 копійок та грошову компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати в сумі 90 608 гривень 35 копійок. Вирішено питання судових витрат.

Вказане рішення суду набрало законної сили 26 травня 2023 року, що не заперечується сторонами спору та підтверджується відміткою працівника суду на рішенні.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 26 липня 2023 року апеляційну скаргу відповідача залишено без руху, при цьому зазначено, що апеляційна скарга подана 10 липня 2023 року.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП «Торецьквугілля», у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Суд, розглянувши справу, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Встановлено, що відповідач в порушенням вимог закону та КЗпП України безпідставно не виплачував ОСОБА_1 заробітну плату за надурочну роботу в період з 2015 року по 2021 рік.

Позивач дізнався про порушення свого права 22 листопада 2022 року, коли отримав довідку за № 7/831 від 22 листопада 2023 року про нараховану заробітну плату.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 квітня 2023 року стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь позивача заробітну плату за відпрацьовані надурочні години в період з 05 серпня 2014 року по 20 липня 2022 року в сумі 145 484 гривні 96 копійок та грошову компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Вказані суми заробітної плати не виплачені позивачу ні у день звільненні, ні по даний час.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З врахуванням наведеного та те, що відповідач невиплатив належних ОСОБА_1 сум при звільненні у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідачем не доведено наявність форс-мажорних обставин, оскільки суду не надано належних доказів, як то сертифікату про форс-мажорні обставини та висновків експертів, що саме російська агресія та введення воєнного стану в Україні стали причинною нездійснення виплати позивачу ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні 20 липня 2022 року.

Наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Водночас сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-можором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі за № 922/999/22.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з вимогами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відповідно до вимог ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем заявлено позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На ці вимоги поширюється тримісячний строк на звернення до суду з позовом.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 12 жовтня 2023 року, тобто з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав, не зазначивши при цьому поважних причин для поновлення судом строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Позивач був обізнаний про порушення своїх прав 22 листопада 2022 року, коли отримав довідку за № 7/831 від 22 листопада 2022 року про нараховану заробітну плату. Позивач був достовірно обізнаний про порушення своїх прав у день винесення судового рішення 21 квітня 2023 року та набрання ним законної сили 26 травня 2023 року. Однак, із позовом про стягнення середнього заробітку позивач звернувся лише 12 жовтня 2023 року, тобто з пропуском встановленого законом тримісячного строку звернення до суду, який сплив і у випадку його обрахунку від дня набрання рішенням суду законної сили 26 травня 2023 року.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що тримісячний строк слід обраховувати з 18 вересня 2023 року, день винесення ухвали Тернопільського апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження як безпідставні, оскільки день винесення ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження не є тією датою з якою законом пов`язує обізнаність позивача про порушення свого права. Більше того, як визнається сторонами спору, рішення суду набрало законної сили 26 травня 2023 року та апеляційна скарга на рішення подана відповідачем із пропуском строку на апеляційне оскарження, по спливу більше місяця після набрання рішенням суду законної сили.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2022 року по 20 січня 2023 року у розмірі 57 810,72 грн слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 81, 259, 262, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України ст.ст. 116, 117, 233, 234 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державне підприємство «Торецьквугілля», , адреса місцезнаходження: вул. Дружби, 19, м. Торецьк Донецької області, 85200.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2023 року.

Головуюча І.М. Черніцька