Апеляційне провадження №22-ц/824/1083/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, у грудні 2022 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позову; скасовано наказ Національного банку України від 20 квітня 2021 року №813-к про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера відділу нормативного, методологічного забезпечення та впровадження СУІБ Національного банку України та банківських систем управління безпеки інформації Департаменту безпеки Національного банку України з 27 квітня 2021 року; стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 510 748, 04 грн.; стягнуто з Національного банку України на користь Держави 17 308, 70 грн. судового збору.

11 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просить ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 21 908 грн.

В обґрунтування заяви зазначив, що судом апеляційної інстанції в частині судових втрат питання вирішено не в повному обсязі, оскільки на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року ОСОБА_1 04 січня 2022 року було сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн. Позивач у свої позовні заяві, поданій до суду першої інстанції, а згодом у апеляційні скарзі, просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, а представником позивача подано до суду першої інстанції разом із заявою про розгляд справи без участі представника позивача заяву про відшкодування ви трат на правову допомогу у розмірі 21000, 00 грн.

07.11.2023 року до Київського апеляційного суду від Національного банку України надійшли заперечення проти заяви про відшкодування судових витрат.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вищевказана заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суть заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення полягала втому, що суд безпідставно не взяв до уваги тієї обставини, що в своїй позовній заяві він анонсував витрати на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 20 000 грн.

В подальшому, а саме 01.11.2022 року представник позивача подав до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи без його участі, до якого долучив «вступне слово/пояснення», а також заяву про відшкодування судових витрат, до якої було долучено договір про надання правової допомоги №С/05-21/В від 10.05.2021 року (том 2, а.с. 222), акт (звіт) про виконання доручення (том 2, а.с. 221) та два меморіальні ордери на сплату по 5 000 грн. (том 2, а.с. 224-225). За таких умов, з точки зору заявника суд мав ухвалити додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн.

Колегія судів апеляційного суду не погоджується із вищевказаними твердженнями заявника.

Як вбачається із матеріалів справи, документи на підтвердження факту понесення і обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу були надані виключно до суду та іншій стороні по справі не направлялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено наступні висновки:

«Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п 'ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, що додаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх надає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Встановивши порушення позивачем установленого процесуальним коном порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, саме: ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачів можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 37 ЦПК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Наведене узгоджується із висновками, сформульованими Верховним удом у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 16 ютого 2021 року у справі № 910/14138/18, від 24 березня 2021 року у справі № 7.56/2399/18 та від ЗО червня 2022 року у справі № 640/1175/20.

З урахуванням вищевказаної позиції та зважаючи на не направлення заявником доказів на підтвердження факту понесення і обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу іншій стороні, у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Окрім вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, в своїй заяві представник позивача зазначав також і про необхідність стягнення з відповідача на його користь 908,00 грн., які були сплачені ним в якості судового збору на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року.

За результатами розгляду заяви апеляційний суд приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення і у зазначеній частині.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

При вирішені справи по суті спору, судом апеляційної інстанції було ухвалено постанову від 06 липня 2023 року, в якій питання розподілу судового збору було вирішено. За таких умов, правові підстави для ухвалення додаткового рішення, навіть за умови незгоди сторони зі здійсненим судом розподілом судового збору, в даному випадку відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 83, 141, 270, 367 ЦПКУкраїни, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько