ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 501/1275/20

провадження № 61-11349св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у складі судді Смирнова В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М.,Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Уквітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та неотриманої заробітної плати, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він необґрунтовано перебував під слідством та судом з 19 вересня 2016 року до 11 січня 2017 року (3 місяці 23 доби) - під вартою та з 11 січня 2017 року до 01 лютого 2017 року (21 добу) - під домашнім арештом, у зв`язку з чим недоотримав на посаді інспектора служби безпеки за місцем роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Рисоіл Термінал» (далі - ТОВ «Рисоіл Термінал») грошове забезпечення в розмірі 46 120,00 грн.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 вересня 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000562 від 17 березня 2016 року, в частині обвинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 27, частиною першою статті 396 КК України, закрито. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 березня 2020 року ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 вересня 2019 року залишено без змін.

Підстави для притягнення позивача до кримінальної відповідальності необґрунтовані, не знайшли підтвердження та призвели до тривалого стресового стану, що в свою чергу призвело до погіршення здоров`я, зниження престижу, репутації, неможливості працевлаштування та скрутного матеріального становища.

На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошових коштів на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 700 000,00 грн та в рахунок відшкодування втраченого заробітку 46 120,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошових коштів на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 223 800,00 грн та в рахунок відшкодування втраченого заробітку 46 120,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що тривале перебування позивача під слідством та судом (37 місяців 03 дні) безумовно мало негативний вплив (позбавлення його волі, звільнення у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності з органів поліції, погіршення стану здоров`я, втрату доброго імені тощо), та жодне відшкодування не поверне йому втраченого періоду життя. Суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 223 800,00 грн, виходячи з мінімальної заробітної плати, визначеної станом на час розгляду справи (6 000,00 грн), за період перебування позивача під слідством та судом (37 місяці 03 дні), що, на думку суду, буде співмірним спричиненим позивачу негативним наслідкам.

Вимоги щодо стягнення втраченого заробітку у сумі 46 120,00 грн також є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про відшкодування недоотриманої заробітної плати в розмірі 46 120,00 грн змінено, зменшено розмір відшкодування недоотриманої заробітної плати до 38 585,92 грн.

Резолютивну частину рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року змінено та викладено в такій редакції: «Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 223 800 гривень, та в рахунок відшкодування втраченого заробітку 38 585,92 гривень. В іншій частині позову відмовити». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що, оскільки позивач перебував під слідством та судом з 20 вересня 2016 року до 13 березня 2020 року, та враховуючи недоотримання позивачем на посаді інспектора служби безпеки за місцем роботи у ТОВ «Рисоіл Термінал» грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди та відшкодування втраченого заробітку. ОСОБА_1 не працював 12 робочих днів жовтня, листопад та грудень 2016 року, що складає: (12 днів * 705,84 грн (середньоденна заробітна плата)) + 15 057,92 грн (середньомісячна заробітна плата за листопада) + 15 057,92 грн (середньомісячна заробітна плата за грудень) = 38 585,92 грн.Тому визначений судом першої інстанції розмір відшкодування втраченого заробітку в сумі 46 120,00 грн є помилковим та не відповідає наявним у матеріалах справи доказам та вимогам чинного законодавства.

Мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Сам факт перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 20 вересня 2016 року до 13 березня 2020 року гарантує позивачу право на відшкодування моральної шкоди в мінімально гарантованому державою розмірі.

Позивач дійсно перебував під слідством та судом, що встановлено матеріалами справи та не оспорюється в апеляційній скарзі, що беззаперечно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, перебування у стані безперервного нервового стресу, а незаконне перебування позивача під слідством та судом, мало негативні наслідки, пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні також в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, - Державної казначейської служби України, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, - Єдиного казначейського рахунку, та зазначенні, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року Державна казначейська служба України засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, просила скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 214/6982/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 13 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Підставою відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, є незаконність цих дій. У цій справі дії правоохоронних органів не були визнані незаконними, тому шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

Розмір відшкодування шкоди визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд. У цій справі суд порушив порядок визначення розміру відшкодування шкоди.

Моральна шкода відшкодовується за час перебування під слідством чи судом. У справі не обґрунтовано причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства та прокуратури й моральною шкодою. Крім того, під слідством позивач перебував не 37 місяців, а 35. Із 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним. Позивач не надав доказів на підтвердження обставин завдання йому моральної шкоди.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлені судами обставини

З 03 березня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інспектора служби безпеки у ТОВ «Рисоіл Термінал».

Із 13 жовтня 2016 року до 31 грудня 2016 року заробітна плата позивачу не нараховувалась у зв`язку із відсутністю працівника, середньоденна заробітна плата складає 705,84 грн, середньомісячна заробітна плата становить 15 057,92 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000562 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_1 , в ході якого вилучені грошові кошти та майно останнього.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000562 накладено арешт на речі, які були вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000562 задоволено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 .

Згідно з копією протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 було затримано 20 вересня 2016 року о 11:30 год.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000562 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року в кримінальному провадженні № 0000562 підозрюваному ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2017 року в кримінальному провадженні № 0000562 підозрюваному ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Згідно із повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру від 17 січня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 121, частиною четвертою статті 296, частиною п`ятою статті 185 КК України - заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину, вчиненого групою осіб.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2017 року підозрюваному ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на особисте зобов`язання.

24 лютого 2017 року Військовою прокуратурою Південного регіону України затверджений обвинувальний акт у кримінальному проваджені № 0000562 від 17 березня 2016 року, в тому числі за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 27, частиною першою статті 396 КК України.

15 липня 2017 року згідно із постановою Військової прокуратури Південного регіону України про відмову від підтримання державного обвинувачення від 15 липня 2019 року прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення щодо ОСОБА_1 в частині обвинувачення у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 27, частиною першою статті 396 КК України.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року кримінальне провадження № 0000562 від 17 березня 2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 27, частиною першою статті 396 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення. Судом зазначено, що, відмовляючись від обвинувачення в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 , прокурор послався на реабілітуючу підставу - невстановлення в суді достатніх доказів для доведення його винуватості у висунутому йому обвинуваченні і вичерпання можливостей їх отримання, тобто дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, не доведене. Така позиція прокурора, на думку суду, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, без сумнівів свідчить про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, тягне за собою зняття обвинувачення, відновлення доброго імені, гідності та репутації.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 березня 2020 року ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення залишено без змін. Судове рішення набрало законної сили.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З метою захисту своїх порушених прав позивач просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 Закону).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно зі статтею 11 Закону у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Наведений висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14.

У цій справі кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення судом, який відповідно до Закону є відповідальним за визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, тому безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що у цій справі суд порушив порядок визначення розміру відшкодування шкоди.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо ОСОБА_1 передбаченого статтею 11 Закону обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги про те, що у цій справі дії правоохоронних органів не були визнані незаконними, тому шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону).

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України, Закону. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи слідства для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити таке.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За змістом пункту 5 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, у Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Тобто мінімальний розмір заробітної плати є величиною розрахунку відшкодування моральної шкоди, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що із 01 січня 2017 року розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 17 Положення, передбачене частиною п`ятою статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 20 вересня 2016 року, з моменту затримання та вручення йому підозри про вчинення кримінальних злочинів, та до 13 березня 2020 року, тобто до набрання законної сили ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження, є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди в мінімально гарантованому державою розмірі - не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Встановлені у справі обставини спростовують доводи касаційної скарги про те, що під слідством позивач перебував 35 місяців.

Суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що перебування позивача під слідством порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , наявність перешкод у реалізації його життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 223 800,00 грн.

Висновок судів щодо визначеного розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Рішення судів у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідають нормам матеріального та процесуального права, принципам і завданням цивільного судочинства, вимогам процесуального закону щодо законності й обґрунтованості.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 214/6982/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 214/6982/13-ц здійснено розподіл судових витрат, висновки цієї постанови не є прикладом неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Правовідносини у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (відшкодування шкоди, завданої злочином; оспорення дій працівників міліції щодо притягнення до адміністративної відповідальності; оспорення дій прокуратури щодо невжиття заходів для розслідування кримінальної справи; відшкодування шкоди бездіяльністю слідчого) не стосуються відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, тому висновки у наведених постановах нерелевантні до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права, що не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

З огляду на викладене немає підстав для задоволення клопотання Державної казначейської служби України про зупинення виконання судового рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в не зміненій судом апеляційної інстанції частині й постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року в не зміненій судом апеляційної інстанції частині та постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак