Дата документу 24.05.2023 Справа № 337/901/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/901/23 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/1143/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Рикун А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Железняка Віктора Кузьмича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 25 листопада 2021 року вона, громадянка України, перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , громадянином Федеративної Республіки Німеччина. Шлюб було зареєстровано Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1939. Сторони припинили сімейні відносини з березня 2022 року, спільне господарство не ведеться. Відповідач залишив спільне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оселився окремо від позивача, нове місце проживання не повідомив. Дітей від вказаного шлюбу сторони не мають.

Позивач є громадянкою України та проживає в Україні, відповідач є громадянином Федеративної Республіки Німеччина. ОСОБА_1 вважає, що за таких обставин до припинення шлюбу має застосовуватись право України. Позивачу не відомо зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , останнє відоме місце його проживання: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, на думку ОСОБА_1 , позов про розірвання шлюбу може бути розглянутий у Хортицькому районному суді м. Запоріжжя за зареєстрованим місцем проживання позивача та останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 листопада 2021 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1939. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_3 ».

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність виправити зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви протягом семи днів з дня отримання копії ухвали, та роз`яснено що у разі не усунення зазначених недоліків позовна заява буде вважатися не поданою та повернута позивачеві.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив із того, що при подачі позову ОСОБА_1 вказано останню адресу місця проживання, але не реєстрації відповідача - АДРЕСА_1 , що є місцем реєстрації позивача. Як вбачається з відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 08.03.2023 року, ОСОБА_2 за вказаною адресою не зареєстрований. Матеріали, які додані до позовної заяви, не містять жодного доказу, який підтвердив би реєстрацію відповідача за вказаною у позові адресою, або останню відому адресу місця реєстрації відповідача. Реєстрація відповідача має суттєве значення для визначення підсудності вказаної справи.

На виконання вимог ухвали суду від 15 березня 2023 року адвокат Железняк В.К. в інтересах ОСОБА_1 подав заяву, в якій зазначив, що ОСОБА_1 у позові вказала останнє відоме їй місце проживання відповідача. Позивачу не відоме місце реєстрації ОСОБА_4 в Україні. Представник позивача зазначив, що останнє відоме місце перебування ОСОБА_2 в Україні та місцезнаходження його майна (особистих речей) - АДРЕСА_1 . Тому вважає що позивач мала достатні підстави звернутись до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2023 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовлено. Позов та долучені до нього матеріали повернуто ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із ухвалою суду від 07 квітня 2023 року, адвокат Железняк В.К. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2023 року у цій справі та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Железняк В.К. в інтересах ОСОБА_1 посилається на те, що перелік підстав, за наявності яких суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі або повернути позовну заяву позивачу, є вичерпаним і не може бути розширений навіть судом. Якщо суд дійшов висновку що справа не підсудна Хортицькому районному суду м. Запоріжжя, то зобов`язаний був визначити суд, якому вона підсудна та невідкладно з ухвалою відповідного змісту надіслати її до належного суду.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлялися у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Железняк Л.В., перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивач не вказала останню відому адресу місця реєстрації відповідача та не зазначила відомості про місцезнаходження майна відповідача, що є суттєвим при вирішенні питання про підсудність вказаної цивільної справи. З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено 25.11.2021 року. Починаючи з 28.11.2021 року гр. ОСОБА_5 на територію України взагалі на приїздив. З наданої суду інформації щодо перетину кордону гр. ОСОБА_5 не вбачається, де саме проживав гр. Німеччини ОСОБА_5 , перебуваючи на території України, а тимчасовий в`їзд відповідача на територію України найбільше на 7 днів не є доказом його останнього відомого місця реєстрації та останнього відомого місцезнаходження, зареєстрованого у встановленому законом порядку.

Жодних даних про те, що подружжям було укладено будь-яку угоду щодо підсудності справи про розірвання шлюбу матеріали, які додані до позовної заяви, не містять; також невідомо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, таких даних судом не встановлено, бо з 28.11.2021 року відповідач взагалі не перетинав кордон на територію України (в`їзд).

Отже, позивач не довела суду поза розумним сумнівом що ОСОБА_5 проживав на території України, мав місце роботи чи його місцезнаходження було зареєстровано у встановленому законом порядку, або між подружжям було укладено угоду щодо підсудності справи про розірвання шлюбу.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що у відкритті провадження слід відмовити, оскільки неможливо визначити підсудність вказаної цивільної справи за Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, або відповідно до ст. 31 ЦПК України направити вказаний позов за підсудністю.

Апеляційний суд не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є розірвання шлюбу між громадянкою України та іноземцем.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 25 листопада 2021 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро).

При цьому, позивач є громадянкою України та проживає в Україні, відповідач є громадянином Федеративної Республіки Німеччина.

За загальним правилом у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 27 ЦПК України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 2 частини 1 статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог ст. 497 ЦПК України повинні керуватися нормами ЦПК України, законом або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Вибір права згідно з частиною 2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини 2 статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право». Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Отже, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не надав належної правової оцінки доводам позивача про останнє спільне місце проживання подружжя, не застосував колізійні норми, передбачені Законом України «Про міжнародне приватне право», не мотивував вибір матеріального права, яке підлягає застосуванню, та дійшов передчасного висновку про неможливість визначення підсудності справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Железняка Віктора Кузьмича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2023 року у цій справі скасувати.

Справунаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 01 червня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко