КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/3123/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Головчака М.М. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Холдинг», ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2022 року громадянин Румунії ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом, просив витребувати від ТОВ «Лемано» на свою користь земельну ділянку пл. 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021 за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, садовий будинок за цією ж адресою, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, визнати недійсним іпотечний договір від 22 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., реєстраційний № 1320, на вказане нерухоме майно, припинити обтяження речового права у вигляді іпотеки ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивований тим, що позивач є власником садового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою. 24 квітня 2019 року йому стало відомо, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за період з 12 по 18 квітня цього року були повністю скасовані всі реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна за останні 6 років і власником майна є ТОВ «Лемано».

В ході збору інформації про такі зміни в державному реєстрі позивачем з`ясовано, що наказом Міністерства юстиції України від 15 квітня 2019 року № 1226/5 за результатами скарги ОСОБА_4 скасовано всі реєстраційні дії та записи за період з 12 по 19 квітня по об`єктам нерухомого майна в АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (земельні ділянки та садові будинки). Власником даного майна стали ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

18 квітня 2019 року ОСОБА_2 вніс майно до статутного капіталу ТОВ «Лемано», а 22 квітня 2019 року між ТОВ «Лемано» та його керівником ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавцем передано іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 22 квітня 2019 року належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме спірні земельну ділянку та садовий будинок. Таким чином, за період з 18 по 22 квітня 2019 року нерухоме майно було внесено до статутного капіталу ТОВ «Лемано» та передано в іпотеку. Законність скасування Мінюстом реєстрації права власності позивача по будинку та земельній ділянці розглядалось господарським судом м. Києва у справі за позовом ТОВ «Ренесанс Холдинг» до Міністерства юстиції України, треті особи ТОВ «Лемано», ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу, за результатами касаційного перегляду справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Правовим наслідком скасування в судовому порядку наказу Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5 став повторний розгляд скарги ОСОБА_4 , за результатами розгляду якої прийнято наказ № 2093/7 від 17 червня 2021 року, яким в задоволенні скарги відмовлено. Наразі наказ є чинним, в судовому порядку не оскаржувався, відтак правових підстав для скасування державної реєстрації права власності позивача на будинок та земельну ділянку не існує.

Разом з тим, відомості про право власності ОСОБА_7 на майно у відповідний державний реєстр до цих пір так і не внесено, титульним власником майна є ТОВ «Лемано», яке є також іпотекодавцем, що свідчить про триваюче порушення права позивача володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном та змушує звернутися до суду.

Оскільки між позивачем і відповідачем ТОВ «Лемано» немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є позивач, на підставі ст. 388 ЦК України як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року позов задоволено, витребувано від ТОВ «Лемано» на користь ОСОБА_7 земельну ділянку пл. 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021 за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, садовий будинок за цією ж адресою, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, визнано недійсним іпотечний договір від 22 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., реєстраційний № 1320, припинено обтяження речового права у вигляді іпотеки ОСОБА_3 згідно іпотечного договору від 22 квітня 2019 року, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір 14389,80 грн.

Відповідач ТОВ «Лемано», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 був законним власником спірного майна з 2013 по 2019 рік з внесенням запису до Реєстру прав власності на майно. В подальшому в квітні 2019 року відчужив майно шляхом внесення його до статутного капіталу ТОВ «Лемано», яке є єдиним та законним власником майна з 2019 року. Щодо посилання позивача про те, що майно належить йому на підставі договорів від 25 березня 2016 року, то впродовж 2015-2016 років в ході рейдерського захоплення майнового комплексу за адресою АДРЕСА_4 відбувся ряд незаконних дій щодо перереєстрації вказаного майна, в зв`язку з чим зареєстровано низку кримінальних проваджень, якими встановлено, що договори посвідчені на підставі підроблених документів, які підписані не ОСОБА_2 . Наразі спірне майно є речовим доказом в кримінальному провадженні та передано на відповідальне зберігання власнику майна - директору ТОВ «Лемано». Отже, на підставі незаконних дій майно, власником якого був ОСОБА_2 , перереєстровано на інших осіб та вибуло з власності поза волею ОСОБА_2 . У зв`язку з незаконною перереєстрацією майна на підставі скарги ОСОБА_4 була проведена перевірка Міністерства юстиції України та скасовано незаконні реєстраційні дії щодо майна за 2015-2019 роки, в тому числі пов`язані з реєстрацією права власності за

ОСОБА_8 , будучи законним власником майна, за відсутності обтяжень та реєстрації права власності на це майно інших осіб, відчужив його шляхом передачі до статутного капіталу ТОВ «Лемано» на підставі акту прийому-передачі від 18 квітня 2019 року, який на сьогодні є дійсним і ніким не оскаржений.

Вказував, що фактично рішення суду зводиться до надання правової оцінки наказу Міністерства юстиції України від 16 квітня 2026 року № 1226/5 і як наслідок визнання рішення Міністерства юстиції України незаконним і таким, що не може вважатися підставою для набуття прав відповідачами.

Разом із тим, суд не з`ясував належним чином, що права власності ОСОБА_2 на своє майно не втрачав, а наказ лише поновив його вже зареєстроване в 2013 році право, скасовуючи реєстрацію прав власності за всіма набувачами, права на майно яких були набуті на підставі нікчемних правочинів. А отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, суд невірно надав оцінку доказам, невірно встановив характер спірних правовідносин, невірно встановив дійсного власника майна.

Крім того, позивач звернувся з неефективним способом захисту, оскільки ОСОБА_2 не позбавлявся прав власності на своє майно, не відчужував його третім особам, його право власності було поновлено шляхом скасування записів у Реєстрі речових прав на підставі наказу Міністерства юстиції України. Отже, ОСОБА_2 на законній підставі розпорядився своїм майном шляхом передачі його до статутного капіталу ТОВ «Лемано», яке є єдиним та законним власником майна на момент розгляду справи.

Неналежна оцінка доказів та невстановлення судом дійсних обставин справи призвела до невірних висновків, викладених в рішенні суду, а отже судом порушено ст. 261, 387, 388 ЦК України та ст. 77-80, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України.

Від позивача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на помилковість доводів ТОВ «Лемано» про те, що воно є добросовісним набувачем, оскільки правочин щодо набуття права власності вчинений під час судових обтяжень, діючого договору іпотеки і чинного договору купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, посвідчених нотаріально.

Вказував на помилковість доводів апелянта про нікчемність договорів купівлі-продажу, укладених з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки такі договори не визнавалися в судовому порядку недійсними. ОСОБА_2 протягом 8 років не вчиняв жодних дій по судовому оскарженню цих договорів, не оспорював в передбачений законом спосіб їх дійсність, не доводив в судовому порядку недійсність підписів, а відтак апелянт не вправі посилатись на нікчемність таких правочинів.

Наводив аргументи, що у Міністерства юстиції України були відсутні відповідно до приписів ст. 19, 124 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» повноваження за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, на здійснення висновку про недійсність всіх нотаріально посвідчених угод, укладених зі спірним майном за період з 2013 по 2019 роки, в тому числі договору купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, адже такі дії є привласненням функцій щодо здійснення правосуддя.

У даному випадку, за позицією відповідача, підставою для позбавлення позивача Міністерством юстиції України права власності були імовірно помилкові дії та рішення державних реєстраторів, вчинені ще у 2015 році, а не помилки або протиправні дії позивача, тобто втручання у його право власності відбулось унаслідок помилкових дій та рішень державних реєстраторів, тобто суб`єктів, які вчиняли дії та ухвалювали рішення на виконання функцій держави.

Позивач, в розумінні діючого законодавства, є добросовісним набувачем майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним, а відтак позбавлення його права власності поза межами судових процедур та без жодної компенсації вартості втраченого майна суперечить його праву на мирне володіння майном.

Відтак, незалежно від того, чи оскаржується наразі наказ від 16 квітня 2019 року № 1226/5 чи вже скасований внаслідок повторного розгляду скарги (наказ № 2093/7 від 17 червня 2021 року), слід констатувати те, що такий наказ не може бути підставою для набуття права власності на спірне майно за ОСОБА_2 , оскільки таке набуття права власності суперечить праву власності ОСОБА_7 , яке виникло на підставі чинного договору купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, який в судовому порядку не оскаржувався та не визнавався недійсним.

Підкреслював, що позивач визнає право іпотекодержателя ПАТ «Платинум Банк» (ТОВ «Ренесанс Холдинг») і не намагається на відміну від відповідачів і третьої особи уникнути майнової відповідальності перед кредитором.

Від ТОВ «Лемано» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач вказував, що поданий відзив фактично зводиться до зміни підстав позову в частині визнання договору іпотеки від 22 квітня 2019 року недійсним, однак оскільки позивач до закінчення підготовчого засідання не подав заяви про зміну підстав позову, викладені у відзиві підстави позову слід відхилити.

Зазначав, що посилання позивача на наявність діючого договору іпотеки та договору купівлі-продажу майна від 25 березня 2016 року не доводить факт незаконної передачі ОСОБА_2 майна до статутного капіталу ТОВ «Лемано», оскільки з наданої позивачем інформаційної довідки з реєстру речових прав вбачається, що на момент реєстрації переходу прав власності на майно до ТОВ «Лемано» жодних прав іпотекодержателя або інших обтяжень не зареєстровано, як і не зареєстровано право власності позивача на майно ТОВ «Лемано».

Вказував, що всі незаконні реєстраційні дії щодо майна за 2015 - 2019 року, в тому числі дії, пов`язані з реєстрацією права власності за ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ТОВ «Піросмані» та ОСОБА_14 скасовані наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року і поновлено права дійсного власника майна ОСОБА_2 , який розпорядився своїм майном у відсутність будь-яких обтяжень на це майно. Посилання позивача на незаконне припинення записів про обтяження на майно державним реєстратором 12 квітня 2019 року не знаходять свого підтвердження, оскільки доказів незаконності таких дій не надано.

Наголошував, що посилання позивача на належність йому майна на підставі договору від 25 березня 2016 року не знаходять свого обґрунтування, оскільки впродовж 2015 - 2021 років в ході рейдерського захоплення майнового комплексу по АДРЕСА_4 відбувся ряд незаконних дій щодо перереєстрації нерухомого майна, антирейдерською комісією такі незаконні дії були скасовані, а право ОСОБА_2 та ТОВ «Лемано» поновлені. Жодного втручання в право власності ОСОБА_7 з боку держави не було, оскільки він не є дійсним власником майна. Суд першої інстанції під час розгляду справи такого дійсного власника майна не встановив і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач є добросовісним набувачем майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним, а відтак позбавлення його права власності поза межами судових процедур суперечить його праву на володіння даним майном. Оскільки між позивачем і відповідачем ТОВ «Лемано» немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є позивач на підставі ст. 388 ЦК України, як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею. Крім того, оскільки позивач як власник майна не надавав своєї згоди на відчуження майна на користь ТОВ «Лемано» з подальшою передачею такого майна в іпотеку, іпотечний договір від 22 квітня 2019 року укладений всупереч волевиявленню власника майна ОСОБА_7 та підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_5 придбав у ТОВ «ГРК ПІРОСМАНІ» садовий будинок АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу садового будинку з розстроченням платежу від 25 березня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубко О.П. та зареєстрованим в реєстрі за № 669, (а. с. 14 - 18 т. 1).

25 березня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П. прийнято рішення, індексний номер 28925559 про державну реєстрацію прав та обтяжень, а саме реєстрацію права власності на вказане майно за ОСОБА_14 , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер: 669, виданий 25.03.2016, видавник: приватний нотаріус Зубко О.П. (а. с. 19 т. 1).

25 березня 2016 року ОСОБА_5 придбав у ТОВ «ГРК ПІРОСМАНІ» земельну ділянку № 25 розміром 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021, розташовану в АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з розстроченням платежу, посвідченого нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 670 (а. с. 21 - 24 т. 1).

Крім того, судом встановлено, що 29 листопада 2013 року ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку іпотекодержателю садовий будинок в АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою, в забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих ОСОБА_4 за кредитним договором № 55/11/13-К від 28 листопада 2013 року на суму 1 550 000 доларів США (а. с. 108 - 114 т. 1).

19 січня 2018 року ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Ренесанс Холдинг» уклали договір № 28к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальника, зазначеного у додатку № 1 до цього договору. Згідно додатку № 1 до договору ТОВ «Ренесанс Холдинг» відступлено право вимоги за кредитним договором № 55/11/13-к від 28 листопада 2013 року, укладеним між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_4 (а. с. 121 - 125 т. 1).

19 січня 2018 року ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Ренесанс Холдинг» уклали договір № 28і про відступлення прав вимоги, за умовами якого новому кредитору були відступлені права вимоги до іпотекодавців, зазначених в додатку № 1 до цього договору, в тому числі право вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 29 листопада 2013 року за реєстровим № 12234, укладеним з ОСОБА_2 (а. с. 115 - 120 т. 1).

Також встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» задоволено скаргу ОСОБА_4 від 10 квітня 2019 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.05.15. № 21236788, від 13.05.15. № 21277719, прийняті державним реєстратором Головного територіального управління юстиції у місті Києві Максименко Л.А., від 14.05.15. № № 21282597, 21288289, від 12.06.15. №№ 22013979, 22014429, 22014859, 22015483, прийняті державним реєстратором Головного територіального управління юстиції у місті Києві Томащук О.Д.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.05.15. №№ 21349161, 21348980, від 02.07.15. №№ 22544606, 22546009, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О., від 06.06.15. № 21868658, 21868541, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б., від 11.11.15. №№ 26045965, 26051586, 26043580, 26048480, рішення про внесення змін від 13.11.15. №№ 26133126, 26131282, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., від 13.11.18. №№ 44021341, 44021719, від 17.10.15. № 25255241, прийняті державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирської області Тарнавською С.В., від 13.10.15. № 25254958 прийняте державним реєстратором реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції Бучинським Д.Д., від 17.10.15. №№ 25356169, 25356105, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., від 02.11.15. №№ 25785287, 25785212, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., від 11.02.16. №№ 28201358, 28201358, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., від 25.03.16. №№ 28927184, 28925559, прийняті приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П.

В тому числі було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 березня 2016 року № 28927184, 28925559, прийняті приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П., на підставі яких зареєстровано право ОСОБА_7 на спірне нерухоме майно (а. с. 82 т. 1).

На виконання наказу Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було скасовано рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з 12 травня 2015 року по 25 березня 2016 року щодо об`єктів нерухомого майна - земельної ділянки пл. 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021, за адресою м. Київ СТ «Лісне», земельна ділянка НОМЕР_1 , а також садового будинку за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок даних дій актуальним власником даного майна згідно записів в реєстрі було зазначено попереднього власника майна ОСОБА_2 .

На а. с. 25 т. 1 знаходиться акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Лемано» від 18 квітня 2019 року, згідно якого ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 та ТОВ «Лемано» укладено акт про те, що ОСОБА_2 передає, а ТОВ «Лемано» приймає як внесок до статутного капіталу об`єкти нерухомого майна - земельну ділянку пл. 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021, за адресою АДРЕСА_3 , а також садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 27, 48 т. 1), 19 квітня 2019 року державним реєстратором Черченко І.Л., КП «Єдине вікно державної реєстрації», м. Київ прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме про реєстрацію права власності за ТОВ «Лемано» на підставі акту приймання-передачі б/н від 18 квітня 2019 року, на земельну ділянку пл. 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021, за адресою АДРЕСА_3 , а також садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

22 квітня 2019 року ТОВ «Лемано» як іпотекодавець в особі представника ОСОБА_4 передало в іпотеку ОСОБА_3 земельну ділянку пл. 0,0738 га., кадастровий номер :91:453:0021, за адресою АДРЕСА_3 , а також садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 , для забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики № 22/04/2019, укладеним 22 квітня 2019 року між іпотекодержателем та іпотекодавцем (а. с. 68 - 73 т. 1).

Крім того судом встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року в справі № 910/9843/19 за позовом ТОВ «Ренесанс Холдинг» до Міністерства юстиції України, третя особи ТОВ «Лемано», ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу задоволено позов, визнано недійсним наказ Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5 (а. с. 83 - 97 т. 1).

Наказом Міністерства юстиції України від 17 червня 2021 року № 2093/7 відповідно до п. 8. 9 ч. 8 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_4 від 10 квітня 2019 року, оскільки розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України, а також у зв`язку із закінченням встановленого законом строку подачі скарги (а. с. 59 т. 1).

Листом Міністерства юстиції України від 25 червня 2021 року у відповідь на депутатське звернення повідомлено, що Міністерство не має можливості виконати постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року в справі № 910/9843/19 та внести відповідні відомості до Державного реєстру прав у зв`язку з проведенням подальших реєстраційних дій та наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме у зв`язку з державною реєстрацією права власності ТОВ «Лемано» на земельну ділянку з кадастровим номером :91:453:0021 та садовий будинок 1, державною реєстрацією арештів №№ 27056139, 27070750, внесених на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року у справі № 761/21480/18, іпотек №№ 31297349, 31297299, внесених на підставі іпотечного договору від 22 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., щодо вказаної земельної ділянки та садового будинку, заборони відчуження щодо нерухомого майна № 31331533, внесеної на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 грудня 2015 року в справі № 404/8433/15-ц, щодо садового будинку 2, арешту № 31331390, внесеного на підставі Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2017 року у справі № 404/2474/17, щодо садового будинку 1, а також державною реєстрацією арештів №№ 32123032, 32120304, 32123253, 32120420, внесених на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року в справі № 757/26740/19-к, щодо об`єктів нерухомого майна (а. с. 106 - 107 т. 1).

На а. с. 240 - 243 т. 1 знаходиться копія висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дій або бездіяльність державного реєстратора, яким задоволено скаргу ТОВ «Лемано» від 18 жовтня 2021 року, скасовано рішення від 17 серпня 2021 року, прийняте приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Котелко С.Д. в частині внесення змін до записів про право власності №№ 31268252, 31267861, якими змінено суб`єкта права власності об`єктів нерухомого майна з ТОВ «Лемано» на ОСОБА_15 .

На а. с. 217 - 231 т. 1 знаходиться копія висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 17 серпня 2018 року в кримінальному провадженні № 0002075, згідно якого підписи від імені ОСОБА_2 в договорі купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_5 , укладеному ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_16 як покупцем, від 02 липня 2015 року; заяві ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, заяві ОСОБА_16 про те, що грошові кошти, які він планує сплатити за земельну ділянку № НОМЕР_1 , не є спільною сумісною власністю; договорі купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_5 , укладеному ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_16 як покупцем, від 02 липня 2015 року, заяві ОСОБА_2 про те, що садовий будинок АДРЕСА_3 не є спільною сумісною власністю; заяві ОСОБА_16 про те, що грошові кошти, які він планує сплатити за садовий будинок АДРЕСА_3 , не є спільною сумісною власністю, - виконані не ОСОБА_2 , зразки підпису якого надані на дослідження, а іншою особою.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП у м. Києві від 05 травня 2020 року, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження № 0000761 від 16 квітня 2020 року за фактом незаконного заволодіння ОСОБА_17 об`єктами нерухомого майна за адресою АДРЕСА_6 , належними потерпілому ОСОБА_4 , визнано речовими доказами земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :91:453:0021, та садовий будинок за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 233 - 235 т. 1) та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4 (а. с. 236 т. 1).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що відділом процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях, Генеральної прокуратури України здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0001099, відомості щодо якого внесено до ЄРДР 14 листопада 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України, за фактом незаконного заволодіння нерухомим майном, належним ПАТ «Платинум Банк», та інших неправомірних дій осіб.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року в справі № 757/26740/19-к накладено арешт у кримінальному провадженні № 0001099 із забороною відчуження та розпорядження на об`єкти нерухомості, зокрема на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :91:453:0021), загальною площею 0,0738 га; на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82233289).

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва на даний час перебуває справа № 758/14602/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого залучено ТОВ «Ренесанс Холдинг», до ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ТОВ «ГРК ПІРОСМАНІ», ОСОБА_19 , треті особи: ФОП ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Є.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А., управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П. про встановлення факту нікчемності правочинів та скасування державної реєстрації.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі всебічного та повного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, судом першої інстанції встановлено, що обґрунтувань нікчемності нотаріально посвідчених угод, укладених зі спірним майном за період з 2013 по 2019 роки, зокрема договору купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на спірне майно, в силу норм закону наказ Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5, яким було скасовано відповідну реєстраційну дію щодо реєстрації права власності за ОСОБА_14 на вказане майно, не містить, а суд в межах розгляду даної справи не вбачав правових підстав для цього.

Суд першої інстанції правомірно вказав, що такі правочини є оспорюваними, і в незалежності від обставин їх укладення могли бути визнані недійсними не інакше як за наслідками набрання законної сили відповідним рішенням суду, а до цього часу підпадають під правовий захист презумпції правомірності правочину, встановленої приписами ст. 204 ЦК України, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки вона не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, тому, у разі неспростування презумпції правомірності договору, правовідносин, які виникли за ним, є дійсними, а їх наслідки - правомірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що реєстрація прав хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто, державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права, що прямо випливає із положень ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки суду першої інстанції в наведеній частині узгоджуються із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), Верховного Суду в постановах від 20 травня 2020 року у справі № 911/1902/19 та від 30 червня 2020 року у справі № 363/4852/17, від 14 лютого 2023 року в справі № 727/5065/21 (провадження № 61-9876св22).

Таким чином, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позивач є добросовісним набувачем майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним, правовстановлюючі документи, а саме договір купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, є чинними і мають пріоритет над наступними відомостями в Державному реєстрі про реєстрацію права власності за ТОВ «Лемано», яке було внесено після скасування Мінюстом реєстраційних дій наказом № 1226/5 від 16 квітня 2019 року, а відтак позбавлення позивача права власності поза межами судових процедур суперечить його праву на володіння даним майном.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив оригінали договорів купівлі-продажу майна від 25 березня 2016 року, копії яких представник відповідача просив визнати недопустимими та недостовірними доказами, з огляду на те, що в судовому засіданні 12 жовтня 2022 року судом першої інстанції розглянуто клопотання ТОВ «Лемано» про витребування у позивача оригіналів письмових доказів та відмовлено у його задоволенні (а. с. 22 т. 2), однак при цьому в апеляційній скарзі відповідач не заявляв клопотання про витребування оригіналів цих або будь-яких інших доказів.

Апеляційний суд враховує, що заявлене відповідачем в суді першої інстанції клопотання про витребування оригіналів договорів (а. с. 2 - 3 т. 2) мотивоване відсутністю як доказів повного розрахунку між сторонами, що передбачено п. 2.2 договорів, що в даному випадку неможливо встановити із оригіналів цих же документів, так і відсутністю деяких сторінок договорів, що спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, оскільки наявні в матеріалах копії договорів купівлі-продажу майна від 25 березня 2016 року містять повний текст договорів та засвідчені позивачем відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України (а. с. 14 - 24 т. 1).

Крім того, в суді апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання про витребування у приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу інформації щодо посвідчення вищезазначених договорів купівлі-продажу та надання належним чином посвідчених примірників таких договорів, з врахуванням думки представника ТОВ «Лемано», яка заперечувала проти такого клопотання, та із врахуванням вимог ст. 367 ЦПК України судом було відмовлено в задоволенні такого клопотання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитись з неспроможними доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не встановив законність набуття права власності ОСОБА_14 та не дослідив, чи є оплатним договір купівлі-продажу з розстрочкою, оскільки факт повного розрахунку між сторонами повинен бути підтверджений письмовою заявою продавця та засвідчений в нотаріальному порядку.

Судом першої інстанції було надано правильну оцінку та обґрунтовано відхилено доводи представника ТОВ «Лемано» про те, що майно було відчужено на користь ОСОБА_20 за підробленими документами, оскільки такі доводи не підтверджуються жодним доказом та суперечать поведінці ОСОБА_2 , який не вчиняв жодних дій для оскарження таких договорів та не звертався із позовом про визнання цих договорів недійсними.

Судом надано мотивовану оцінку посиланню відповідача ТОВ «Лемано» на висновок експерта від 21 грудня 2017 року, та правомірно відхилено цей аргумент з тих підстав, що вказана експертиза не містить інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що згідно інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиним та законним власником майна з 2019 року та на сьогодні є ТОВ «Лемано».

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що спірне нерухоме майно було відчужене на користь ОСОБА_20 за підробленими документами і станом на сьогодні в провадженні суду перебуває цивільна справа № 758/14602/15 про визнання нікчемними правочинів купівлі-продажу майна, в якій ОСОБА_20 подавав пояснення суду, що він жодного договору не укладав, а також, що постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 910/9843/19 справу за позовом за позовом ТОВ «Ренесанс Холдинг» до Міністерства юстиції України, треті особи ТОВ «Лемано», ОСОБА_2 , про визнання недійсним наказу було направлено справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, за відсутності відповідних судових рішень, які набрали законної сили, а також, що права ОСОБА_7 були скасовані наказом Мінюсту від 16 квітня 2019 року № 1226/5, а право ОСОБА_2 , якого він був позбавлений в ході рейдерського захоплення майнового комплексу за адресою АДРЕСА_4 у 2015 - 2021 роках, в ході якого відбувся ряд незаконних дій щодо перереєстрації вказаного нерухомого майна, - відновлено, і що відповідач під час розгляду справи подавав докази незаконного заволодіння майном іншими особами, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо пріоритету правовстановлюючих документів ОСОБА_7 над наступними відомостями в Державному реєстрі про реєстрацію права власності за ТОВ «Лемано», неспростовану презумпцію правомірності правочину, та відхиляються апеляційним судом.

Є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що право власності ОСОБА_2 , який був власником спірного майна з 2013 року, було відновлено, а не набуте в зв`язку із наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року, яким скасовано зареєстроване право власності інших осіб, в тому числі і позивача, що право власності ОСОБА_2 не припинилося внаслідок укладення ряду договорів купівлі-продажу в період з 2015 по 2016 роки, а також про те, що наявність у діях дійсного власника ОСОБА_2 волі на передачу майна іншій особі ТОВ «Лемано» унеможливлює витребування майна ОСОБА_14 від відповідача, позаяк дані доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що позбавлення позивача, який є добросовісним набувачем спірного майна, права власності поза межами судових процедур суперечить його праву на володіння даним майном.

Доводи апеляційної скарги, що ні для ОСОБА_2 , ні для ТОВ «Лемано», враховуючи відновлення зареєстрованого права власності в 2019 році, не може вважатися належним способом захисту майнового права звернення до суду з позовом про визнання правочинів недійсними (нікчемними), оскільки наказом Мінюсту право власності на майно за ОСОБА_2 було відновлено, і оскільки звернення до суду з окремим позовом покладає на власника надмірний тягар захисту його права, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що посилань на будь-які норми закону, якими би відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України встановлювалась недійсність (нікчемність) договорів купівлі-продажу майна від 25 березня 2016 року, укладених ОСОБА_14 , апеляційна скарга не містить.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, оскільки в даній справі предметом позову було витребування майна, придбаного відповідачем на прилюдних торгах. При цьому касаційним судом звернуто увагу, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.

Також є нерелевантними посилання відповідача на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року в справі № 725/2609/20, у якій Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки на час звернення до суду з цим позовом право власності на нерухоме залишається зареєстрованим за позивачем, а відповідачі, на думку позивача, незаконно використовують спірне нерухоме майно.

Таким чином, висновки суду першої інстанції правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у вищенаведених постановах, не суперечать.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Судом першої інстанції правильно враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, у якій вказано, що «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 148 постанови).

Встановивши, що між позивачем ОСОБА_14 та відповідачем ТОВ «Лемано» не уклаладося правочинів з приводу відчуження спірного майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є позивач на підставі ст. 388 ЦК України, як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки він не є законним неволодіючим власником майна і право власності за ним не зареєстровано, а отже він не може звернутися до суду з віндикаційним позовом, і що судом першої інстанції з урахуванням цих обставин неправильно застосовано ст. 388 ЦК України, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та вимогах закону і відхиляються апеляційним судом.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції вірно встановив, що оскільки позивач залишається правомочним власником будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що його правовстановлюючі документи, а саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, є чинними, при цьому позивач як власник майна не надавав своєї згоди на відчуження майна на користь ТОВ «Лемано» з подальшою передачею такого майна в іпотеку, відтак іпотечний договір від 22 квітня 2019 року укладений всупереч волевиявленню власника майна ОСОБА_7 , та підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Крім того, як похідна вимога від визнання недійсним іпотечного договору, судом першої інстанції правомірно була також задоволена позовна вимога про припинення обтяження речового права у вигляді іпотеки ОСОБА_3 на земельну ділянку та садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з помилковими доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не виклав мотивів, в чому полягає недійсність договору іпотеки в розумінні ст. 203 ЦК України та не обґрунтував задоволення вимоги про скасування запису про обтяження, і не звернув уваги, що жодним рішенням суду акт прийому-передачі майна ОСОБА_2 до ТОВ «Лемано» недійсним не визнано, право власності ані ТОВ «Лемано», ані ОСОБА_2 позивачем не оскаржується.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на письмові пояснення третьої особи ТОВ «Ренессанс холдинг», яка не заперечувала проти задоволення позову, що, на думку відповідача, свідчить про намагання заінтересованих осіб ОСОБА_7 та ТОВ «Ренессанс холдинг» заволодіти майном дійсного законного власника ТОВ «Лемано», не становлять самі по собі підставу для відмови в позові, є необґрунтованими припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що фактично рішення суду зводиться до надання оцінки скарзі ОСОБА_4 та оцінки наказу Мінюсту від 16 квітня 2019 року № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» та встановлення його недійсним, з огляду на те, що така вимога судом першої інстанції не вирішувалась, і що рішення містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Судом першої інстанції надано вірної правової оцінки доводам відповідача щодо пропуску ОСОБА_14 строку позовної давності, зазначивши, що згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року.

Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався.

Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, з 02 квітня 2020 року визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності продовжений, і таким чином, позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, не погоджуючись з аргументами відповідача про застосування строку позовної давності, не звернув уваги на те, що позивач не обґрунтував, яким чином карантин заважав йому звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності, з огляду на те, що положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків, визначених ст. 257 ЦК України, на строк дії карантину, є імперативними і не вимагають додаткового обґрунтування від особи, яка звертається з позовом до суду, можливості дотримання загального строку позовної давності.

Посилання відповідача на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22 про те, що посилання позивача лише на запровадження карантину не може вважатися поважною причиною пропуску строків без достатнього обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки є нерелевантними, оскільки в зазначеній постанові викладено правовий висновок щодо застосування не п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, іншої норми, а саме п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, якою передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.