Номер провадження: 22-ц/813/1633/23
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року у складі судді Мурманової І.М.,

встановив:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначила, що 28.11.2003 згідно договору дарування № 5644 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 отримала в дар 227/1000 частин будинковолодіння під АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею: 1035 кв.м. кадастровий номер: :18:012:0005, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Представник зазначив, що співвласниками даної земельної ділянки є відповідачі по справі та ОСОБА_4 , яким належить по 1/3 частки вказаної земельної ділянки. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на частку земельної ділянки, на якій розташована частина будинку позивача. У зв`язку з тим, що відповідачі здійснюють успадкування земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості позивача, вона змушена звернутись до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності на 227/1000 частин вказаної земельної ділянки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року позовну заяву залишено без задоволення. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2020 року, яка змінена постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2021, скасувано арешт накладений на 227/1000 частин земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :18:012:0005, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Повернуто позивачу ОСОБА_1 надміру сплачений нею судовий збір в сумі: 9 669 гривень 20 коп., згідно платіжного доручення № ПН1097 від 21.08.2020.

ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд зробив помилковий та передчасний висновок про те, що для виникнення права власності на будь-яку частину земельної ділянки, позивач повинна була укласти окрему цивільно-правову угоду відносно певної частини земельної ділянки і що відсутність такої угоди свідчить про відсутність у позивача права власності на будь-яку частину земельної ділянки і, як наслідок, про відсутність права, яке підлягає захисту. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, жодному зі співвласників земельної ділянки частка у праві спільної часткової власності не виділена в натурі. Позивач зазначив, що наявність об`єктів самочинного будівництва жодним чином не впливає на розмір часток співвласників у праві спільної сумісної власності у будинковолодінні. У рішенні суду не зазначено конкретну дату, коли саме ОСОБА_1 довідалась або могла довідатись про порушення свого права ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та коли закінчився (сплив) строк для звернення до суду. Позов було подано у межах 3-річного строку для звернення до суду. Таким чином, висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи.

13.09.2021 ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що при застосуванні ст. 120 ЗК України, представник позивача фактично ототожнює виникнення права власності на будинок (або навить на його частину) з виникненням права на частку у праві спільної часткової власності, що є безпідставним. Позивач не є власником будь-якого індивідуально-визначеного нерухомого майна, що унеможливлює застосування до позивачки ст. 120 ЗК України у будь-якій редакції. У гр. ОСОБА_1 в 2003 році виникло право на частку в праві спільної часткової власності, яке не пов`язане з індивідуально-визначеним майном. До позивача не може перейти право власності на частину у праві спільної часткової власності земельної ділянки, яка належала померлій ОСОБА_4 , так як це буде прямим порушенням прав ОСОБА_3 як спадкоємця.

В судове засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з`явилися, про час та місце її розгляду повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 2021 року, доводи та заперечення викладені сторонами письмово, з метою дотримання розумного строку вирішення справи, справу вирішено за відсутності учасників, які не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_3 та його представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з двох будинків, належало ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння № НОМЕР_1 від 27.10.1999.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 02 квітня 2001 року, земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована на території АДРЕСА_1 передана для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення Одеської міської Ради народних депутатів від 14.09.1999 № 398-ХХІІІ ОСОБА_5 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.11.1999, за реєстром 3360, ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 443/1000 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті відкрилась спадщина, що складалась з 557/1000 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , автомобілю, грошових вкладів та земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої на території АДРЕСА_1 .

Дружиною померлого - ОСОБА_4 подана заява про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, що складається зі всього майна, що належало померлому.

11.06.2002 за реєстром № 27388 ОСОБА_4 видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадкове майно, яке складається з 557/1000 частин будинковолодіння під АДРЕСА_1 .

28.11.2003 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 227/1000 частин будинковолодіння під АДРЕСА_1 , житловою площею: 26, 4 кв.м. Будинковолодіння складається з: літ. «А» - житловий будинок, житловою площею: 57, 8 кв.м., літ. «Ж» - житловий будинок, житловою площею 27,7 кв.м., літ. «Б» «б» - літня кухня з тамбуром, літ. «Г», «В» - гаражі, літ. «Д» - душ, літ. «Е» - котельна; 1-5 огородження, І мощення, розташовані на земельній ділянці площею: 1035 кв.м., за фактичним використанням.

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 16.08.2011, № витягу 10264650, договір дарування від 28.11.2003, номер у реєстрі нотаріальних дій: 5644, посвідчено 16.08.2011.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу: 86989688, сформованого 13.05.2017 227/1000 частин будинковолодіння зареєстровані за ОСОБА_1 , на підставі договору дарування дублікат (1868 від 16.08.2011), виданий 28.11.2003.

25.12.2002 за реєстром № 24739 спадкоємцям ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: дружині ОСОБА_4 та дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 .

Отже, на час укладання договору дарування з ОСОБА_1 земельна ділянка, кадастровий номер: :18:012:0005 на праві спільної часткової власності в рівних частках належала ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

При укладенні договору дарування частини будинку окремо доля земельної ділянки шляхом укладання договору не вирішувалася.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2004 у справі 2-2057/2004 затверджена мирова угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виділено у домоволодінні літ «А» під АДРЕСА_1 ОСОБА_3 у власність приміщення: коридор, площею 2 кв. м., санвузол площею 2,7 кв.м., кухня площею 6 кв.м., кімнати площею 11,1 кв. м., 10,3 кв.м., 10,0 кв.м., гараж літ. В, душ, літня кухня, гараж літ. Г. ОСОБА_4 переходить у власність котельня літ. Е.

Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, сформованого 24.07.2020 щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :18:012:0005, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 свідчить про те, що цільове призначення ділянки: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Категорія земель: землі житлові та громадської забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських спору. Форма власності: приватна. Площа: 0. 1000. Відомості про право власності /право постійного користування. Вид права: право власності. Власники: ОСОБА_3 , частка у спільній власності 1/3. ОСОБА_4 (померла) частка у спільній власності 1/3. ОСОБА_2 частка у спільній власності 1/3. До Витягу надано кадастровий план земельної ділянки.

З копії спадкової справи № 45/2019 до майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , видно, що із заявами про прийняття спадщини після смерті матері звернулись дочка ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 .

Згідно матеріалів спадкової справи померлій ОСОБА_4 на праві власності належать: 45/1000 частин у спільній частковій власності домоволодіння АДРЕСА_1 , та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано на праві спільної часткової власності належить 1/3 земельної ділянки кадастровий номер :18:012:0005.

Позивач зазначає, що її право на земельну ділянку, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , власником 227/1000 частин якого вона є, порушено, оскільки їй належить безперечне право на земельну ділянку, що перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що:

-у позивача не виникло права на земельну ділянку, оскільки за приписами ст. 120 ЗУ України в редакції на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на нерухоме майно, законодавцем не було передбачено безумовного переходу права на земельну ділянку до набувача;

-визначення частки позивача у праві власності на земельну ділянку неможливе і тому, що позивачем не зазначена вартість частини будинку для визначення частки пропорційно праву власності на будівлю;

-на момент переходу права власності на частину будинковолодіння до позивача земельна ділянка належала на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, які не здійснили жодних дій щодо переходу права власності до позивача належної їм земельної ділянки у розумінні ст. 140 ЗК України, а відтак позбавлення будь-кого із співвласників належної їм земельної ділянки неможливо;

-сторони договору не обумовили, а позивач у позові не обґрунтувала розмір земельної ділянки, яка має перейти у власність позивачки. Суд не має змоги самостійно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування 227/1000 частин будинку, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частини будинку позивачки, із наданих суду доказів неможливо з`ясувати, чи використовує позивач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети;

-частки співвласників будинковолодіння з 2003 року були змінені на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2004 про затвердження мирової угоди, згідно якої відповідач ОСОБА_3 мав збудувати сарай розміром 2*4 м., та згідно технічного паспорту від 09.01.2014 на земельній ділянці є самочинно збудовані об`єкти.

Проте повністю погодитися з такими висновками неможна, виходячи з наступного.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Така правова позиція викладена ВСУ у справі №6-2099цс16 від 12.10.2016.

У постанові ВП ВС від 16.06.2020 № 689/26/17 (п.п.6.25 - 6.32 ) зазначено, що стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших.

Отже, висновок суду про відсутність у ОСОБА_1 права на земельну ділянку в зв`язку набуттям права власності на частину будинковолодіння на законі не ґрунтується, суд помилково зазначив таку підставу для відмови у задоволенні позову.

Мирова угода, затверджена ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.10.2004, якою змінено частки співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку не змінила частки у праві власності на земельну ділянку, і свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на земельну ділянку, не є предметом спору в справі, в якій укладено мирову угоду, відтак перешкодою для вирішення спору не є.

Існування самочинно побудованих споруд на земельній ділянці не впливає на визнання права власності на ідеальну частку в праві власності на земельну ділянку, оскільки поділ майна в натурі не відбувається.

Позивачкою заявлено вимоги про визнання права власності на ідеальну частку у спільному майні, відтак визначення того, з чого фактично складається частка земельної ділянки для вирішення спору не вимагається.

Встановлено, що на час укладання договору дарування 227/1000 частин будинку ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2002 була власником 1/3 частини земельної ділянки, площею 0,1000 га.

На час вирішення спору ніхто з співвласників земельної ділянки не оспорив свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, відтак суд виходить саме з таких фактичних обставин та правовстановлювальних документів.

Оскільки на час відчуження частини будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 була власником 1/3 частини земельної ділянки, то частка в розмірі - 27/1000 у праві власності на будинок не перевищує частку в праві власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_4 , і визнання права за ОСОБА_1 на 27/1000 частин земельної ділянки не позбавляє прав на земельну ділянку відповідачів, оскільки її розмір не виходить за розмір частки, що належав ОСОБА_4 на час дарування відповідної частки будинку.

Звертаючись з позовом до суду та надалі обґрунтовуючи порушення прав (а.с.138,т.1), ОСОБА_1 посилалася на те, що про порушення прав вона дізналася після смерті ОСОБА_4 , яка не оспорювала за життя її право на користування земельною ділянкою, втім після її смерті земельна ділянка мала стати предметом поділу між спадкоємцями, які її право не визнають, тому вона вимушена звернутися до суду.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 звернулася протягом трьох років до суду, і викладеного не спростовано, то відсутні підстави для відмови в задоволенні позову через сплив строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про визнання права власності на частину земельної ділянки з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 227/1000 частин земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :18:012:005.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02.06.2023.

Головуючий:

Судді: