КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/2920/22 Головуючий у І інстанції - Янченко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2023 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, -

установив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Позовну заяву мотивувала тим, що з січня 2014 року почала проживати разом із відповідачем, спочатку в м. Українка Київської області, а з літа 2014 року в квартирі позивача в смт. Козин Обухівського району Київської області, що підтверджується копією довідки ОСББ «Чисті сосни» від 08 грудня 2021 року та довідкою ОСББ «Солнєчний Луч» від 07 грудня 2021 року.

Позивач вказує, що свої стосунки з відповідачем не приховувала, всі друзі та знайомі сприймали її та відповідача як одну сім`ю.

Крім того зазначає, що на той час вони підтримували дружні стосунки з другом відповідача ОСОБА_3 , а також її подругами - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з якими час від часу зустрічалися, відпочивали та святкували різні події.

Зазначала, що разом з відповідачем відпочивала у липні 2014 року в Коблево, в травні 2016 року у Вільнюсі (Литва), в червні 2016 року в Хорватії, в січні 2017 року в Австрії, в червні 2017 року в Дніпропетровську.

19 серпня 2014 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий №:04:002:5013 по АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу серія та номер бланку: НАА №623269 зареєстрований в реєстрі за №1426 ПН КМНО ОСОБА_7 .

Позивач вказувала, що за домовленістю право власності було оформлено на відповідача, як на її чоловіка, якому вона повністю довіряла.

Вказувала, що вони разом обрали проектно-будівельну компанію, узгодили і замовили проект основного будинку та почали будівництво.

Позивач зазначала, що оскільки відповідач продовжував працювати в Чернігові та знаходився на робочому місці з понеділка по п`ятницю, супроводом всіх питань щодо будівництва займалася вона.

Крім того, позивач зазначає, що 11 серпня 2015 року та 29 грудня 2015 року разом з відповідачем придбала ще дві земельні ділянки, кадастрові номери: :04:002:0276, площею 0,0814 га та :04:002:0297, площею 0,083 га, згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 1534 від 29 грудня 2015 року та 743 від 11 серпня 2015 року, які знаходилися поруч з першою земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

23 жовтня 2018 року в результаті об`єднання придбаних земельних ділянок була проведена державна реєстрація сформованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що під час будівництва будинку вона та відповідач стали жертвами шахрайських дій, що підтверджується вироком Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року у справі №757/7099/16.

ОСОБА_1 вказує, що за час спільного проживання з відповідачем ними було збудовано два житлові будинки та введено їх в експлуатацію: загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа 53,2 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал.споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, за адресою: АДРЕСА_1 ; загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

За час спільного життя з відповідачем, сторонами також придбавалися транспортні засоби.

На момент знайомства з відповідачем ОСОБА_2 мав у власності автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2012 року випуску.

28 березня 2014 року вона подарувала відповідачу причіп до легкового автомобіля, д.н.з. НОМЕР_1 , та гідроцикл.

В 2015 році вони придбали автомобілі BMW Х6, д.н.з. НОМЕР_2 , та Mercedes-Benz, які були зареєстровані на бабусю відповідача - ОСОБА_8 .

Автомобілем BMW Х6 користувалась вона, оплачувала його обслуговування, що підтверджується копіями рахунків-фактур.

В 2016 році вони продали автомобілі BMW і Mercedes-Benz та придбали автомобіль Toyota Corolla, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , та квадро-техніку.

При цьому, державні номерні знаки з автомобіля BMW Х6 після його продажу були встановлені на її старий автомобіль Toyota AURIS, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Наприкінці 2017 року вони придбали автомобіль Toyota RAV-4, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

До кінця 2018 року стосунки між сторонами погіршилися і з кінця грудня 2018 року припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 року по грудень 2018 року;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал. споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, підпірна стіна VІІІ, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину нерухомого майна, придбаного під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме: земельну ділянку площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал. споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, підпірна стіна VІІІ, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року заяву адвоката Павлової Н.Є., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені у справі №372/2920/22 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованості своїх позовних вимог, не надано належних та допустимих доказів проживання сторін з січня 2014 року по грудень 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Решта позовних вимог є похідними.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу доводам відповідача над її доводами, не обґрунтувавши належно своєї правової позиції.

Її доводи в рішення наведені стисло, у той час як позиція відповідача занадто деталізована, рішення майже повністю побудоване на тексті відзиву та заперечення на відповідь на відзив відповідача що, на її думку, вказує на упереджене ставлення суду до однієї зі сторін.

Вказує, що до матеріалів справи нею було надано докази продажу належного їй майна: двох двокімнатних квартир - у смт. Короп Чернігівської області та в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області; автомобіля Lexus RX-350, а також копія мирової угоди, затверджена ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 17 липня 2013 року у справі №735/763/13-цр, про поділ майна подружжя, зокрема, про визнання за ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4000000 гривень.

Крім того, було подано детальний аналіз відомостей з декларацій майнового стану державного службовця за 2014-2018 роки, який спростовує твердження відповідача щодо нібито понесених ним особисто витрат на будівництво будинку в селі Ходосівка, у тому числі витрат на придбання бетону.

Судом першої інстанції не надана належна правова оцінка наведеним доказам та заявленим доводам.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти встановлення факту проживання сторін однією сім?єю та поділу майна, всупереч положенням ст.ст.12,81,83 ЦПК України, належним чином не спростував наведені нею обставини та не підтвердив свої заперечення жодними достовірними доказами.

Зокрема, піддаючи сумніву додані до позовної заяви докази проведених позивачкою витрат, відповідач, не надав суду жодних доказів понесених ним витрат на будівництво спірного будинку, крім буріння свердловини, що, в свою чергу, теж викликає сумнів, оскільки в будь-якої пересічної особи зберігається хоч якась інформація щодо здійсненого будівництва чи ремонту власного майна.

Вважає, що районним судом безпідставно не взято до уваги довідки ОСББ, в яких вказано про спільне проживання сторін у спірний період, що суперечить висновкам у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у подібній справі №520/10480/17 (провадження 61-15975св19).

Суд першої інстанції, відхиляючи вирок Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року, наданий позивачкою в якості доказу, і беручи до уваги, що фраза про «її чоловіка ОСОБА_2 » зазначена з її слів, взагалі не дослідив зазначені в цьому вироку обставини щодо того, чому вона знову діяла в інтересах відповідача і витрачала на нього грошові кошти.

Вважає, що обізнаність відповідача щодо організації та ведення нею бізнеса та виробничих моментів з ним пов`язаних, щодо нюансів розірвання її попереднього шлюбу підтверджує факт спільного проживання з відповідачем.

Фактично відповідач не спростував жодного наведеного нею факту спільного проживання, відпочинку, влаштування побуту та придбання майна, лише голослівно перекручуючи такі факти на власний розсуд, оскільки юридичне їх визнання призвело б і до визнання спірного майна спільним майном та його подальшого поділу.

Також вказує на те, що судом першої інстанції не забезпечено повного та всебічного розгляду справи, не з`ясовано в підготовчому судовому засіданні обсяг доказів та обставин, на яких вона обґрунтовує свої позовні вимоги.

Також вважає безпідставним розмір стягнутих з неї на користь відповідача витрат на правову допомогу, який, на її думку є завищеним та недоведеним.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2023 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним.

Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні підтримали подану нею апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наданої до суду довідки від ОСББ «Чисті Сосни» від 08 грудня 2021 року №383 позивач проживала з ОСОБА_2 , і своїм сином в одній квартирі в м. Українка з січня 2014 року по серпень 2017 року (включно).

Згідно наданої до суду довідки від ОСББ «Солнєчний Луч» від 07 грудня 2021 року б/н позивач проживала з ОСОБА_2 , і своїм сином в одній квартирі в смт. Козин з травня 2014 року по грудень 2018 року.

Згідно з копії трудової книжки серії НОМЕР_5 , ОСОБА_2 з 28 травня 2014 року призначено на посаду заступника прокурора міста Чернігова; 13 листопада 2014 року призначено начальником другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України; 25 вересня 2015 року призначено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Генеральної прокуратури України; 20 листопада 2015 року переведено на посаду заступника начальника Департаменту нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Генеральної прокуратури України; 17 жовтня 2016 року призначено на посаду заступника начальника управління міжнародно-правового співробітництва та європейської інтеграції Генеральної прокуратури України; 21 квітня 2017 року призначено на посаду заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22 жовтня 2021 року №280707246 власником земельної ділянки площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 . Дата державної реєстрації 23 жовтня 2018 року.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22 жовтня 2021 року №280707246 власником житлового будинку загальною площею 222,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 . Дата державної реєстрації 15 серпня 2018 року.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22 жовтня 2021 року №280707246 власником житлового будинку загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 . Дата державної реєстрації 23 жовтня 2018 року.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2014 року ОСОБА_2 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,5 кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24 березня 2015 року ОСОБА_2 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 29,30 кв.м.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2015 року ОСОБА_2 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 65,4 кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2015 року ОСОБА_2 продав квартиру, яка перебувала у його власності, за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,20 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з січня 2014 року по грудень 2018 року.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Подібні правові висновки неодноразово викладалися Верховним Судом у своїх постановах, зокрема: від 31 березня 2023 року у справі № 645/3278/20 (провадження № 61-710св23), від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15; від 06 грудня 2019 року у справі № 520/10480/17 (провадження № 61-15975ск19) та інших.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не дослідив всі надані сторонами докази, не перевірив усіх обставин, на які посилалася позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, а також безпідставно надав перевагу доводам відповідача над доводами позивача.

Так, апеляційний суд бере до уваги довідки ОСББ «Чисті Сосни» та ОСББ «Солнєчний Луч», у яких вказано про факт проживання сторін разом в оспорюваний період.

Відхиляючи вказані докази, районний суд вказав тільки на те, що вони отримані через три роки після факту, який досліджується судом в межах розгляду даної справи.

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки факт видачі довідок зі спливом часу сам по собі не спростовує вказану в них інформацію.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що в неї не було необхідності в отриманні відповідних довідок до настання спору з відповідачем.

Стороною відповідача жодними доказами вказані довідки належним чином не спростовано та в порушення положень ст.81 ЦПК України не надано суду жодного документального доказу на підтвердження фактичного проживання відповідача в будь-якому іншому місці.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено доказів понесення витрат позивачем на будівництво спірного будинку, який у подальшому було зареєстровано за ОСОБА_2 , у той час як відповідач не надав суду жодних доказів понесення таких витрат зі свого боку, що вказує на створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці та виконання взаємних прав та обов`язків.

Зокрема, необґрунтованими є твердження відповідача про делегування ним повноважень ОСОБА_1 на підставі довіреності щодо вчинення нею в інтересах та за кошти відповідача певних дій стосовно організації процесу будівництва спірного нерухомого майна та придбання будівельних матеріалів, оскільки ні довіреність, на яку багаторазово посилалися відповідач та його представник, ні інші докази до матеріалів справи ними не долучено.

Також вказані обставини, а саме витрачання ОСОБА_1 коштів на будівництво будинку, а також спільні дії її та ОСОБА_2 щодо будівництва будинку, прямо встановлені вироком Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року у справі №757/7099/16-к, який судом першої інстанції не був належно досліджений.

Суд формально та поверхнево вказав, що фраза «після телефонної розмови ОСОБА_1 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_2 приїхали за адресою, яку їм вказав ОСОБА_9 » була досліджена зі слів позивача, а відповідач не міг заперечувати проти неї, оскільки не був стороною справи.

На цій підставі районний суд відмовив у досліджені встановлених у вироку обставин.

Проте, апеляційний суд вважає, що встановлені у вказаному вироку обставини, хоч і не можуть прямо підтвердити шлюбні відносини між сторонами, проте у сукупності з іншими доказами у справі вказують на те, що сторони дійсно мали взаємні відносини, виконували взаємні права та обов`язки, а також вчиняли спільні дії щодо будівництва спірного нерухомого майна, що притаманно саме сімейним відносинам.

Так, у вказаному вироку, судом було встановлено, на початку липня 2015 року на номер мобільного телефону ОСОБА_9 , який було вказано в оголошенні про надання послуг зі вставлення метало-пластикових вікон, зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, про необхідність вставлення метало-пластикових вікон в її будинку.

Під час телефонної розмови ОСОБА_9 повідомив, що він надає послуги зі встановлення метало-пластикових вікон та повідомив, що з метою їх встановлення йому потрібно виїхати для проведення необхідних замірів.

Під час телефонної розмови ОСОБА_9 та ОСОБА_1 погодили час проведення замірів вікон в приватному будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 для подальшого виконання ним послуг по встановленню метало-пластикових вікон.

Через декілька днів, продовжуючи свої злочинні дії, направленні на повторне заволодіння чужим майно шляхом обману ОСОБА_9 на автомобілі «Opel Omega» державний реєстраційний номер НОМЕР_6 , в обумовлений з ОСОБА_1 час, прибув до будинку в с. Ходосіївка Київської області де його зустріла остання.

Перебуваючи за даною адресою, ОСОБА_9 з метою приховування своєї злочинної діяльності та створення у потерпілої враження, щодо його намірів здійснити встановлення метало-пластикових вікон, провів обміри віконних отворів будинку.

Після чого повідомив ОСОБА_1 , що вартість вікон та робіт по їх встановленню він повідомить пізніше, оскільки йому необхідно провести розрахунок матеріалів необхідних для їх виготовлення.

20 липня 2015 року ОСОБА_9 з корисливих мотивів, маючи умисел на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману зателефонував на номер мобільного телефону ОСОБА_1 та повідомив останній, що їй необхідно приїхати за місцем знаходження магазину-офісу ТОВ «Веданта», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 для того, щоб погодити матеріли, з яких будуть виготовленні конструкції вікон та їх ціну.

Після телефонної розмови ОСОБА_1 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_2 приїхали за адресою, яку їм вказав ОСОБА_9 .

Перебуваючи в приміщенні магазину-офісу ТОВ «Веданта», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_9 надав для огляду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зразки віконних конструкцій, запевнивши останніх, що обрані ними вікна будуть ним встановленні в обумовленні в договорі строки.

Погодивши матеріал та конструкцію вікон, ОСОБА_9 надав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір щодо здійснення виготовлення, доставки та проведення монтажу метало-пластикових виробів, який був підписаний ОСОБА_2 .

Під час розмови, що відбулася між ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останні домовилися, що кошти в розмірі 128000 грн, які визначені в договорі як аванс, ОСОБА_1 сплатить ОСОБА_9 29 липня 2015 року в приміщенні свого офісу за адресою: АДРЕСА_7 .

29 липня 2015 року приблизно о 12.30 год ОСОБА_9 , з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, прибув до приміщення офісу по АДРЕСА_7 , де отримав від ОСОБА_1 згідно умов договору №29.07-1 оплату за роботу, яку виконувати не мав наміру, під приводом авансового платежу - грошові кошти в сумі 128000 грн, заволодівши ними шляхом обману.

У підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_9 на примірнику договору, який залишився у ОСОБА_1 , був зроблений відповідний напис.

Після цього, ОСОБА_9 зобов`язання по договору купівлі-продажу №29.07-1 від 29 липня 2015 року не виконав, отримані від ОСОБА_1 грошові кошти використав на власні потреби, чим завдав останній матеріальної шкоди на суму 128000 грн.

Тобто, з обставин, встановлених у вироку Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року у справі №757/7099/16-к чітко прослідковуються спільні дії сторін щодо будівництва спірного будинку (разом обирали матеріали, спільно їздили замовляти матеріали і послуги та укладати договір, при укладенні договору відповідачем оплату за ним здійснювала позивач, як і зустрічала виконавця на місці будівництва).

Стороною відповідача не наведено належних обґрунтувань, підтверджених доказами, за яких ОСОБА_1 приймає активну участь у будівництві, зареєстрованого у подальшому на його ім`я, будинку, як своїми зусиллями так і матеріально, що ним у порядку статей 12, 81 ЦПК України не спростовано.

Суд апеляційної інстанцій також бере до уваги й інші надані стороною позивача докази, а саме: роздруківки фотографій, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, у тому числі зареєстровані й на відповідача; Повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, проектів та генплану забудови; Ескізу намірів забудови і попереднього розрахунку ДСТУ будинку, плану будинку, проекту фундаментів; Замовлень та рахунків на ремонт автомобіля, придбання будматеріалів, обладнання, меблів і сантехніки, квитанцій на оплату комунальних послуг; Видаткові і товарно-транспортні накладні на придбання бетону та акту звіряння розрахунків щодо придбання бетону ОСОБА_1 .

Наявність наведених документів у розпорядженні саме ОСОБА_1 також підтверджує ведення спільного господарства сторонами, що притаманно сімейним відносинам.

При цьому, ОСОБА_1 були надані суду докази про фінансову спроможність у вказаний період нести відповідні матеріальні витрати, а саме: продаж двох квартир - у смт. Короп Чернігівської області на підставі договору від 17 листопада 2016 року та в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2017 року; автомобіля Lexus RX-350, а також копія мирової угоди, затвердженої ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 17 липня 2013 року у справі №735/763/13-цр, про поділ майна подружжя, зокрема, про визнання за позивачем грошових коштів в розмірі 4 000 000 грн.

У той час, як відповідачем належно не підтверджено можливість самостійно нести витрати на придбання та будівництво спірного у цій справі майна, не спростовано факти приймання ОСОБА_1 активної участі у будівництві зареєстрованого у подальшому на його ім`я будинку, як своїми зусиллями так і матеріально, а згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України відповідач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

При тому, що у наведених вище правових висновках Верховного Суду також з акцентовано увагу на необхідність у подібних справах судам досліджувати джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності

Суд апеляційної інстанції вважає, що надані позивачем докази у своїй сукупності є достатніми для висновку про те, що між сторонами існували відносини, притаманні подружжю, а саме створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача, які були взяті до уваги й судом першої інстанції, про те, що у період з 28 травня 2014 року по 25 вересня 2015 року сторони не могли проживати як одна сім`я без реєстрації шлюбу, оскільки відповідач працював у Чернігівській області, так як факт перебування в будні дні на робочому місці сам по собі не може бути однозначною обставиною, яка унеможливлює фактичні шлюбні відносини між особами.

При тому, що наведеними вище обставинами достовірно встановлено, що ОСОБА_1 у вказаний період приймала активну участі у будівництві спірного нерухомого майна, яке, у подальшому, було зареєстроване за ОСОБА_2 .

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім наданим сторонами доказам і наведеним доводам та запереченням за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ОСОБА_1 надала достатньо належних та допустимих доказів, які в своїй сукупності доводять факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений нею період часу, а, відповідно, й спільний сумісний статус спірного майна.

Пояснення, обґрунтування, а також надані стороною позивача докази, колегія суддів вважає переконливими та достатніми для задоволення її позовних вимог.

При цьому, заперечення відповідача, у своїй переважній більшості, ґрунтуються виключно на його поясненнях та не підтверджуються відповідними доказами, що суперечить частині шостій статті 81 ЦПК України.

Положеннями п.2 ч.2 ст.374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо оскаржуваного додаткового рішення слід зазначити наступне.

Згідно із ч.1,7 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1,5 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У п.20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким позов задовольняє, то додаткове рішення районного суду, яке не може існувати окремо від основного, також підлягає скасуванню, без дослідження його обґрунтованості.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову до суду та апеляційної скарги на рішення суду підлягають стягненню з відповідача у розмірі 31012,50 грн., оскільки суд задовольняє апеляційну скаргу та ухвалює нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2023 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою - задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 року по грудень 2018 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал. споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, підпірна стіна VІІІ, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частину нерухомого майна, придбаного під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме: земельну ділянку площею 0,2193 га, кадастровий номер :04:002:5089, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 222,1 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м., гараж літ. Б, госпблок літ. В, басейн, канал. споруди ІІ-V, скважина VІ, вимощення VІІ, підпірна стіна VІІІ, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок загальною площею 150,4 кв.м., житлова площа - 72,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_8 ) судовий збір у розмірі 31012 (тридцять одну тисячу дванадцять) грн 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 04 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана