ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4409/23 Справа № 185/8237/22 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 20 грудня 2007 року було укладено кредитний договір №DNHDGL.

Згідно умов договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 55440, 00 доларів США на термін до 21 грудня 2027 року. Відповідач в свою чергу зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому у договорі.

Між тим, відповідач не виконувала належним чином умови кредитного договору.

20 січня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернуся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року позов було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 28143,69 доларів США. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року рішення Павлоградського міськрайонного суду від 26 серпня 2015 року скасовано. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 35 482,85 доларів США. На даний час вказане рішення не виконано відповідачем, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду для стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 21 лютого 2019 року по 21 лютого 2022 року.

З огляду на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за період з 21 лютого 2019 року по 21 лютого 2022 року за кредитним договором №DNHDGL від 20 грудня 2007 року у розмірі 3008,14 доларів США, що за курсом 28,34 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року складає 85 250, 69 грн, яка складається з 3008,14 доларів США 3% річних, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNHDGL від 20 грудня 2007 року за період з 21 лютого 2019 року по 21 лютого 2022 року у розмірі 3008 доларів США 14 центів, що за курсом НБУ на 21 лютого 2022 року становить 85 250 грн 69 коп., яка складається з 3008, 14 доларів США 3% річних від простроченої суми. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481 грн 00 коп.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог повністю.

Позивач, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №DNHDGL.

Згідно умов договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 55440, 00 доларів США на термін до 21 грудня 2027 року. Відповідач в свою чергу зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому у договорі (а.с. 21-23).

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

20 січня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Павлоградського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року позов було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 28 143,69 доларів США (а.с. 5,6).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року рішення Павлоградського міськрайонного суду від 26 серпня 2015 року скасовано. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 35 482,85 доларів США (а.с. 7, 8).

Також судом було установлено, що до теперішнього часу рішення суду не виконано.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених по справі обставин та положень закону, дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 (ЄДРСРУ №86998951) досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в період дії в Україні воєнного стану будь-які штрафні санкції та компенсації не нараховуються і не стягуються, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог, оскільки стягнення нараховані за період з 21 лютого 2019 року по 21 лютого 2022 року, тобто, до введення в Україні воєнного стану згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», є помилковим.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК).

Згідно з положеннями ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

На цьому також акцентує увагу Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23 січня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий суд мотивовано вважав за необхідне провести перерахунок заборгованості, нарахованої на прострочену заборгованість в сумі 33 393, 31 доларів США за період з 21 лютого 2019 року до 21 лютого 2022 року, тобто, в межах заявлених вимог.

При розрахунку 3% річних в межах заявленого позивачем періоду суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного: дата початку нарахування 21 лютого 2019 року, дата закінчення нарахування 21 лютого 2022 року, відсоткова ставка 3% річних, кількість днів 1097, та розраховував за формулою: (Сума боргу) х (Процентна ставка (%) / 100% х (Кількість днів) / (Кількість днів у році).

Таким чином, розмір 3% річних складає з 21 лютого 2019 року до 31 грудня 2019 року (314 днів) 33 393,31 х 3% : 100% х 314 : 365 = 861,82 доларів США; з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року (366 днів) 33 393,31 х 3% : 100 % х 366 : 366 = 1001,80 доларів США; з 01 січня 2021 року по 21 лютого 2022 (417 днів) 33 393,31 х 3 % : 100 % х 417 : 365 = 1 144,52 доларів США. Всього : 861,82 +1 001,80 + 1 144,52 = 3008,14 доларів США.

Відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 лютого 2022 року за курсом 28,34, сума заявлена до стягнення 3008, 14 доларів США, складає 85 250,69 грн.

При цьому, наданий позивачем розрахунок в частині 3% річних узгоджується із розрахунком 3% річних суду першої інстанції в межах заявленого позивачем періоду.

Натомість, сторона відповідача, реалізуючи своє право на доказування, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

За наведених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини даної справи та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, а саме, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №DNHDGL від 20 грудня 2007 року за період з 21 лютого 2019 року по 21 лютого 2022 року у розмірі 3008 доларів США 14 центів, що за курсом НБУ на 21 лютого 2022 року становить 85 250 грн 69 коп., яка складається з 3008, 14 доларів США 3% річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а тому доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова