Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 237/1314/21

провадження № 61-2443 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах

та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

представник позивача - адвокат Богданов Роман Костянтинович,

відповідачі: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 серпня 2021 року у складі судді Сенаторова В. А.

та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року

у складі колегії суддів: Мірути О. А., Тимченко О. О., Хейло Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 24 серпня 2014 року

в районі очисних споруд біля селища міського типу Новотроїцьке

(далі - смт Новотроїцьке) Волноваського району Донецької області її сина - ОСОБА_3 , та невістку - ОСОБА_4 , які є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вбито внаслідок бойових дій - обстрілу та влучення вибухового предмету в транспортний засіб «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1 . Факт їхньої смерті підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть та лікарськими свідоцтвами про смерть.

24 серпня 2014 року слідчим управлінням Служби безпеки України

в Донецькій області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000163 та розпочато досудове розслідування за вищевказаним фактом.

Позивач зазначала, що загибель ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сталася на території, підконтрольній українській владі. Проте, правоохоронні органи не забезпечили своєчасного та ефективного розслідування вказаної події.

Розпорядженням голови Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області від 20 листопада 2014 року № 302 встановлено опіку

над малолітнім ОСОБА_2 , її онуком, його опікунами призначено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а розпорядженням від 15 червня 2018 року

№ 296 ОСОБА_2 встановлено статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій.

Вказувала, що Держава Україна протягом тривалого проміжку часу

не забезпечила належного розслідування по зазначеному факту смерті

її сина та невістки, встановленню винних осіб, не створила умов для захисту її порушених прав та прав онука, через що вони не мають можливості стягнути завдану їм моральну шкоду.

Посилалася на відповідні норми ЦК України, Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України), Закону України «Про боротьбу з тероризмом» й зазначала, що відсутність відповідного спеціального закону, передбаченого статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,

на підставі якого може стягуватися моральна шкода родичам загиблих осіб від терористичних актів, не може бути перешкодою для захисту її прав

та прав малолітнього ОСОБА_2 . Також посилалася на норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція), прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Неповнолітній ОСОБА_2 був свідком загибелі своїх батьків, йому необхідна тривала психологічна реабілітація, так як він зазнав травматичних змін унаслідок перенесеної трагедії, втрати обох батьків

у юному віці. Вказані події призвели до кардинальних негативних змін

у її житті та житті онука. Крім того, ОСОБА_2 отримав й тілесні ушкодження внаслідок зазначених подій. Тобто було порушено їхній фізичний та психологічний стан, матеріальне становище та соціальне функціонування.

Держава Україна не виконала своїх позитивних зобов`язань, не розробила спеціальний нормативно-правовий акт про надання допомоги

та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту

та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Грошової компенсації за завдану шкоду вони не отримали. Позивач указувала, що вона позбавлена ефективного засобу впливу

на законодавчий орган влади з приводу правового врегулювання питання відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.

Вважала, що обраний нею спосіб судового захисту її прав та прав її онука

є ефективним та таким, що відновить їхні порушені права шляхом компенсації моральних страждань унаслідок втрати близьких людей

та невиконання Державою Україна своїх позитивних зобов`язань.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах

та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , просила суд:

- стягнути з Держави України на її користь моральну шкоду, завдану терористичним актом, що призвів до загибелі її сина та невістки,

а також невиконанням державою позитивних зобов`язань, у розмірі

1 000 000,00 грн;

- стягнути з Держави України на її користь в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду, завдану терористичним актом, що призвів до загибелі його батьків, а також невиконанням державою позитивних зобов`язань, у розмірі 2 000 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 серпня

2021 року позов ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , задоволено частково.

Стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 900 000,00 грн.

Стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію

у розмірі 2 000 000,00 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, застосував норми Конституції України, ЦК України, КЦЗ України, БК України, законів України: «Про боротьбу

з тероризмом», «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях

у Донецькій та Луганській областях», «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», «Про Кабінет Міністрів України», відповідні укази Президента України, розпорядження Кабінету Міністрів України та інші нормативно-правові акти, а також прецедентну судову практику ЄСПЛ та положення Конвенції.

Районний суд застосував, у тому числі, статтю 19 Закону України

«Про боротьбу з тероризмом» (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин), за якою відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний спеціальний нормативно-правовий акт, як це передбачено вказаною нормою права, що свідчить про невиконання державою свого позитивного обов`язку, зокрема обов`язку нормативно врегулювати ці правові відносини, передбачити порядок надання компенсації за шкоду, завдану здоров`ю осіб, надання компенсації моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів під час проведення антитерористичної операції у Донецькій

та Луганській областях.

Районний суд указав, що відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивачки та її онука.

Оскільки у законодавстві України відсутні умови, необхідні для заяви

про майнові вимоги до держави і надання відповідного відшкодування, процедура його виплати, то у спірних правовідносинах з метою ефективного захисту порушеного права позивачки та її онука слід керуватися положеннями Конвенції.

Надавши відповідну правову оцінку поданим сторонам доказам, суд першої інстанції вказав про підтвердження факту терористичного акта біля

смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області на території проведення антитерористичної операції 24 серпня 2014 року, у день смерті

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були громадянами України.

Указані обставини встановлено і в межах кримінального провадження

№ 0000163, відомості про яке внесено до ЄРДР

за частиною третьою статті 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини).

Разом із цим, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що Державою Україна вживалися термінові заходи централізованої евакуації мирного населення із вищевказаної зони під час обстрілу. Надзвичайною ситуацією ця подія компетентними органами державної влади не визнавалася, заходи, спрямовані на забезпечення безпеки та захисту цивільного населення

у зоні проведення антитерористичної операції, не вживалися,

що підтверджується також показаннями свідків.

Режим надзвичайної ситуації, зокрема в Донецькій області, з метою координації дій державних органів, спрямованих на забезпечення захисту населення, функціонування єдиної державної системи цивільного захисту населення, було встановлено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 січня 2015 року № 47-р, тобто після подій, які призвели до загибелі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у серпні 2014 року.

Крім того, районний суд урахував, що станом на час розгляду

справи відсутні відомості про закінчення досудового розслідування

у кримінальному провадженні № 0000163, позивачці не відомий перебіг досудового розслідування, слідство триває уже декілька років,

а в матеріалах справи відсутні докази того, що в указаному кримінальному провадженні виконано всі необхідні слідчі дії. Тобто відсутні відомості

про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування подій 24 серпня 2014 року. При цьому суд першої інстанції указав, що факт неефективності досудового розслідування та невиконання державою своїх обов`язків визнається представником відповідача.

Районний суд зазначив, що у спірних правовідносинах держава

не забезпечила й право, гарантоване статтею 2 Конвенції (право на життя).

З урахуванням указаних обставин та відповідних норм ЦК України, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдано моральні страждання, унаслідок смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив

із принципів розумності, виваженості та справедливості, врахував відсутність даних про будь-яку компенсаційну виплату з боку держави ОСОБА_1 за загибель її сина та невістки, ОСОБА_2 за загибель його батьків під час збройного конфлікту на території Держави України.

Районний суд уважав, що такі висновки узгоджуються з нормами міжнародного права й судовою практикою ЄСПЛ.

При цьому позивачем вірно зазначено відповідачів, а саме Державу Україну в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України відхилено.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 серпня

2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду

про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього онука, оскільки такі відповідають фактичним обставинам спору та підтверджуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку поданим сторонам доказам, урахував статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,

й погодився з тим, що шкода завдана позивачці та її онуку саме внаслідок терористичного акта.

Загибель ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сталася на підконтрольній українській владі території. Проте, режим надзвичайної ситуації на цій території встановлено пізніше, а кримінальне провадження по вказаному факту триває. Тобто держава не забезпечила ефективне розслідування вказаної події, порушила свої зобов`язання за статтею 2 Конвенції.

Районний суд вірно врахував відсутність спеціального закону, визначеного статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,

для відшкодування відповідної шкоди, вказавши, що захист права позивачки та її онука у спірних правовідносинах забезпечується нормами

Конституції України та Конвенції.

Суд першої інстанції, врахувавши, у тому числі, відповідні норми ЦК України, засади розумності та справедливості, правильно визначив розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з держави на користь позивачки та її онука, завданої терористичним актом, що призвів до загибелі сина позивачки та її невістки, батьків неповнолітнього ОСОБА_2 .

Апеляційний суд послався на судову практику ЄСПЛ, застосував ті самі норми національного законодавства та міжнародного права, що й суд першої інстанції.

Крім того, позивачем правильно визначено відповідача у справі, а саме державу, в особі відповідних органів державної влади.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2023 року, Кабінет Міністрів України просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник указує те,

що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389

ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січня 2023 року Кабінет Міністрів України вперше звернувся

до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2023 року касаційну скаргу Кабінету Міністрів України повернуто заявникові (провадження № 61-903ск23).

У лютому 2023 року Кабінет Міністрів України вдруге звернувся

до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року касаційну скаргу Кабінету Міністрів України вдруге повернуто заявникові (провадження

№ 61-1691ск23).

У лютому 2023 року Кабінет Міністрів України втретє звернувся

до Верховного Суду з касаційною скаргою на вищевказані судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року визнано наведені Кабінетом Міністрів України підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними. Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без руху, запропоновано заявникові звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести підстави для його поновлення та надати докази на їх підтвердження. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк Кабінет Міністрів України надіслав матеріали

на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2023 року клопотання Кабінету Міністрів України про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено Кабінету Міністрів України строк на касаційне оскарження судових рішень. Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року відзив представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , - адвоката Серафимовича Л. В., залишено без розгляду

та повернуто заявникові, так як до нього не надано доказів

на підтвердження повноважень адвоката представляти інтереси

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року справу призначено

до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки по суті вирішення спору, не врахували судову практику Верховного Суду у даній категорії справ, так як у спірних правовідносинах держава вчиняла активні дії для виконання свого обов`язку

по забезпеченню і захисту прав людини. При цьому Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації. Держава не може об`єктивно попередити всі терористичні акції країни-агресора.

Посилається на те, що держава в особі її уповноважених правоохоронних органів продовжує здійснювати розслідування злочину, яким завдано шкоду позивачці та її онукові. Рішення державних органів, які б свідчили

про необ`єктивність розслідування відсутні. Позивачем не доведено,

що Держава Україна знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань російської федерації очисних споруд біля

смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області і могла вжити, але не вжила заходів із попередження обстрілу, усунення ризиків

для життя родичів позивачки.

У спірних правовідносинах позивачем не доведено порушення державою

її позитивного обов`язку щодо гарантування права на життя. Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній території України не означають порушення Україною гарантій права на життя, передбачених статтею 2 Конвенції.

Суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки у цій частині.

При цьому суди послалися на прецедентну судову практику ЄСПЛ,

яка не є релевантною. Зроблені судами висновки по суті вирішення спору

не узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20).

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

що підтверджується копією свідоцтва про народження від 14 липня

1982 року серії НОМЕР_2 (а. с. 12).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва

про народження від 02 грудня 2014 року серії НОМЕР_3 (а. с. 13).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 02 вересня 2014 року

серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 20).

Згідно з копією свідоцтва про смерть від 02 вересня 2014 року

серії НОМЕР_5 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 21).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 під час артобстрілу, причина

смерті - масивна кровотеча, множинні осколкові поранення тулубу

з ушкодженням внутрішніх органів, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть від 25 серпня 2014 року № 100 (Д) (а. с. 19).

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть від 25 серпня

2014 року № 101 (Д) ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 під час артобстрілу, причина смерті - масивна кровотеча, множинні осколкові поранення тулубу з ушкодженням внутрішніх органів (а. с. 18).

За фактом смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3

в районі очисних споруд біля смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області в ході бойових дій та обстрілу правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000163 за частиною третьою статті 258

КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини),

що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР (а. с. 22-25).

Згідно з актом про пожежу від 25 серпня 2014 року в районі очисних споруд біля смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області 24 серпня 2014 року пожежею знищено транспортний засіб «Volkswagen T-2», номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_3 . У результаті пожежі отримали травми ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , загиблі - ОСОБА_3

та ОСОБА_4 . Ймовірна причина пожежі - влучення в автомобіль військового снаряду (а. с. 29).

Унаслідок вищевказаних подій ОСОБА_2 перебував на лікуванні

у Територіальному медичному об`єднанні здоров`я дитини та жінки

у місті Маріуполі Донецької області з 24 серпня 2014 року по 01 вересня 2014 року (а. с. 30).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року

№ 1275-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області належить до населених пунктів,

в яких здійснювалася антитерористична операція.

Загибель ОСОБА_3 та ОСОБА_4 24 серпня 2014 року сталася

на території підконтрольній українській владі.

Режим надзвичайної ситуації в Донецькій та Луганській областях встановлено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 січня

2015 року № 47-р.

У кримінальному провадженні № 0000163 було проведено судово-медичну експертизу, якою встановлено, що тілесні ушкодження,

які були виявлені у ОСОБА_2 при огляді та при зверненні по медичну допомогу, могли утворитися в результаті двадцяти травматичних дій осколків вогнепальних снарядів (снаряда) в результаті їх (його) вибуху,

і по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Указане встановлено з висновку експерта від 01 листопада 2018 року № 832

(а. с. 26-28).

Вирок у вказаному кримінальному провадженні відсутній.

Розпорядженням голови Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області від 20 листопада 2014 року № 302, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 призначено опікунами над малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

Розпорядженням голови Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області від 15 червня 2018 року № 296 ОСОБА_2 встановлено статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій

та збройних конфліктів (а. с. 33).

ОСОБА_1 залучено до кримінального провадження

№ 0000163 в якості законного представника потерпілого - ОСОБА_2 , що підтверджується копією постанови слідчого про заміну представника потерпілого від 20 грудня 2019 року (а. с. 31-32).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках, зокрема: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга Кабінету Міністрів України підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права,

які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411,

частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного

у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо права ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на відшкодування державою моральної шкоди, заподіяної загибеллю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 унаслідок терористичного акта, на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу

з тероризмом»

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав

та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав

та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку

з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше

не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23

ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується

її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим),

а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга

статті 1168 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими

за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177

ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно

з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я

або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною

(пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня

2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).

Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Проаналізувавши положення статті 1177 ЦК України у редакції, чинній

до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава

не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, ЄСПЛ зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені,

та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним.

Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги

для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони

не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання

будь-яких конкретних сум від держави.

З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року

у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява

№ 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду,

в порядку, встановленому законом.

Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству

або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу

з тероризмом»).

З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу

з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній

як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

Більше того, у законодавстві України відсутня не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis

рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності

від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

За усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення,

яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу

та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи,

теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно»

(див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року

у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява

№ 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції

не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ

у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу

до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).

Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачці та її онукові внаслідок загибелі сина та невістки, й, відповідно, батьків ОСОБА_2 під час терористичного акта в період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт.

У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки щодо права вимоги

на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави

про відшкодування нею моральної шкоди, як у своїх інтересах так

і в інтересах онука, завданої у зв`язку із загибеллю сина та невістки/батьків у період проведення антитерористичної операції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20).

Ураховуючи наведене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції та статтею 27 Конституції України

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , заявила у позові вимоги про стягнення з Держави України

на відшкодування моральної шкоди, завданої їй та її онукові терористичним актом, що призвів до загибелі її сина та невістки/батьків дитини, поранення дитини, посилаючись на те, що Держава Україна є відповідальною

за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша

статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого

частини першої статті 2 Конвенції).

Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил (далі - ООС)), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше

не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території,

яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. russia (re Crimea))

від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення антитерористичної операції, ООС) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:

1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку;

2) позитивний обов`язок має два різновиди:

- матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний

і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.

Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу),

(б) могла вжити заходів, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби

не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.

Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих

на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ

від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116

і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії»

(Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);

- процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.

Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява

№ 34056/02, § 176).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними

й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального

чи позитивного процесуального, - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , суд першої інстанції,

з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Держава Україна порушила свої зобов`язання за статтею 2 Конвенції

й захист прав позивачки та її онука у спірних правовідносинах забезпечується нормами Конституції України та Конвенції.

При цьому суди попередніх інстанцій зазначили про те, що держава

не забезпечила ефективне розслідування факту смерті ОСОБА_3

та ОСОБА_4 , відповідне досудове розслідування триває, надзвичайною ситуацією подія, яка мала місце 24 серпня 2014 року

на підконтрольній території України, компетентними органами державної влади не визнавалася, заходи, спрямовані на забезпечення безпеки

та захисту цивільного населення у зоні проведення антитерористичної операції, не вживалися. У цій частині суд першої інстанції, у тому числі, врахував показання свідків.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією Держави України у сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила Держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають із указаної статті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами

у періоди проведення антитерористичної операції, ООС, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території

(якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього

та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України

до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня

1974 року, Верховна Рада України визнала російську федерацію

державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії російської федерації проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня

2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)

(абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил російської федерації

(абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії російської федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). російська федерація своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі,

у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії російської федерації стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий

і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України- повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з російською федерацією дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України

у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом

під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася

24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду

в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України

№ 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама

по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях

на день ухвалення Закону України від 18 січня 2018 року № 2268-VIII

«Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій

та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3

та ОСОБА_4 , син та невістка ОСОБА_1 - батьки неповнолітнього ОСОБА_2 , померли ІНФОРМАЦІЯ_3 під час артобстрілу в районі очисних споруд біля смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області, тобто на підконтрольній території.

За вказаним фактом правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000163

за частиною третьою статті 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини).

Крім того, внаслідок указаної події ОСОБА_2 отримав травми, перебував на лікуванні.

Верховний Суд погоджується, що втрата позивачкою та її онуком сина

та невістки/батьків, які загинули за трагічних обставин, ураховуючи,

що неповнолітній ОСОБА_2 зазнав і тілесних ушкоджень й перебував

на лікуванні, є непоправною, та безперечно зумовлює сильні моральні

і фізичні страждання для них.

Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження

№ 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому,

чи страждав морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування. Ключова проблема у цій справі полягає в тому, чи має

за заподіяні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати (пункт 45).

З урахуванням вищенаведеного та всіх обставин даного спору, Верховний Суд уважає, що позивачка, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього онука, не обґрунтовувала, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик загибелі ОСОБА_3

та ОСОБА_4 , що держава знала про можливість обстрілу в районі очисних споруд біля смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією з боку російської федерації і могла вжити, але не вжила заходів

із попередження такого обстрілу та усунення ризику для життя сина

та невістки позивачки, й відповідно, батьків неповнолітнього ОСОБА_2 .

Загибель ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування їх права на життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

У спірних правовідносинах відсутні правові підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя.

Суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки у цій частині,

а на час апеляційного розгляду справи була опублікована постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі

№ 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20). Тому доводи касаційної скарги Кабінету Міністрів України є обґрунтованими.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах:

від 14 вересня 2022 року у справі № 225/1221/20 (провадження

№ 61-11007св21); від 23 листопада 2022 року у справі № 644/7155/18 (провадження № 61-3041св20); від 23 листопада 2022 року у справі

№ 242/981/18 (провадження № 61-23065св19); від 18 січня 2023 року

у справі № 644/8115/18 (провадження № 61-15831св20); від 08 лютого

2023 року у справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22);

від 21 квітня 2023 року у справі № 423/405/18 (провадження № 61-2285св23) та інших.

За таких обставин позивачка не обґрунтувала вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначила факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя її сина та невістки, батьків неповнолітнього онука, в чиїх інтересах вона також звернулася до суду.

При цьому суди попередніх інстанцій послалися на рішення ЄСПЛ у справі «Айдер та інші проти Туреччини» та у справі «Аль-Скейні та інші проти Сполученого Королівства».

Разом із цим, Верховний Суд звертає увагу на істотну відмінність обставин тих справ та справи, яка переглядається. Справа Айдера й інших заявників не стосувалася захисту права на життя. Вони скаржилися на масштабне руйнування їхніх будівель у населеному пункті. Стверджували, що знищення цього майна становило частину планової операції, яку проводили сили безпеки Туреччини, завдаючи контрудару у місті, яке нібито підтримувало Курдську робітничу партію (§ 10). ЄСПЛ установив порушення статей 3, 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до неї, оскільки агенти

держави-відповідача зруйнували домівки і знищили майно заявників, змусивши їх та їхні сім`ї страждати, залишити місто та налагоджувати нове життя, що становило нелюдське поводження (§ 110-111), особливо значне

і невиправдане втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя і житла, а також у право на мирне володіння майном (§ 116-121). Натомість справа, яка переглядається, не стосується знищення Державою Україною житла позивачів з метою примусити їх покинути територію проживання.

На вказаному Верховний Суд наголосив, вирішуючи аналогічний спір,

у постанові від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20 (провадження

№ 61-12412св22).

Крім того, якщо позивачка вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 загинули внаслідок дій російської федерації, то за це не може бути відповідальною Україна.

Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, у межах контрольованої території Україною, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення

її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї.

Таким чином, відсутні підстави для висновку про невиконання Державою Україною позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання

на людське життя незалежним органом.

При цьому суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, невірно встановив відсутність заходів, спрямованих на забезпечення безпеки громадян України під час проведення антитерористичної операції, на підставі показань свідків, які, як зазначив районний суд, «не відчули

на собі піклування відповідача про свою безпеку 24 серпня 2014 року».

У силу положень частини шостої статті 81 ЦПК України доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка посилалася на відсутність ефективного незалежного розслідування за фактом загибелі сина та невістки, батьків неповнолітнього ОСОБА_2 , протягом тривалого проміжку часу. ОСОБА_1 стверджувала, що Держава Україна належним чином не виконала свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного

та ефективного розслідування факту загибелі ОСОБА_3

та ОСОБА_4 .

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , заявлений в її інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , виходили з доведеності заявлених позовних вимог і обґрунтованості вказаних вище доводів.

Проте, судами попередніх інстанцій зроблено помилкові висновки

у цій частині.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати

цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування

за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою

(див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року

у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції

не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні

та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Верховий Суд також ураховує, що силові дії російської федерації проти України тривають з 20 лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України

у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично

з причин незалежних від органів досудового розслідування, не надається можливим завершити усю сукупність запланованих заходів

та процесуальних дій у рамках досудового розслідування й кримінального провадження за фактом смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно

до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати

на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Натомість у справі, яка переглядається, позивач указала на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження

за фактом загибелі її сина та невістки, з чим суди попередніх інстанцій безпідставно погодилися.

ОСОБА_1 у позові, як і судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не мотивовано, чому позивач уважає тривалість досудового розслідування надмірною, які процесуальні дії не вживаються, чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.

Натомість суди попередніх інстанцій обмежилися посиланням на тривалість досудового розслідування та невиконання всіх слідчих дій у розумні строки.

При цьому, з урахуванням вищенаведеної прецедентної практики ЄСПЛ, наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання державою свого позитивного процесуального обов`язку за статтею 2 Конвенції.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі

№ 644/7155/18 (провадження № 61-3041св20), вирішуючи подібний спір, скасував судові рішення судів попередніх інстанцій і відмовив

у задоволенні позову, вказавши, при цьому, що позовна заява не містить переліку дій, які повинна вчинити держава Україна для забезпечення ефективного розслідування загибелі особи на контрольованій нею території, проте не вчинила.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 не зазначила, які саме дії повинна вчинити Держава Україна для забезпечення ефективного розслідування подій 24 серпня 2014 року, суди попередніх інстанцій також не вказали про це, вирішуючи спір.

Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що внаслідок збройної агресії російської федерації Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові Кабінету Міністрів України

від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі - Постанова № 326).

Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом, як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії російської федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 Постанови

№ 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії російської федерації (абзац третій підпункту 1 пункту 2 Постанови № 326).

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків

за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 Постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію російської федерації. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких

цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Проте таке відшкодування не може бути пов`язаним і співмірним із розміром тієї шкоди, яка завдана загибеллю людини внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.

Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами

для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги Кабінету Міністрів України й скасування судових рішень судів попередніх інстанцій з ухваленням нового судового рішення

про відмову у задоволенні позову.

Указані висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.

Керуючись статтями 400, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 серпня

2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня

2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта