Справа № 463/7041/22
Провадження № 2/463/489/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договорами позики у розмірі 2508640,0 гривень, з яких: 1631200,0 гривень - сума основного боргу та 877440,0 гривень - відсотки за користування позикою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.06.2017 року між нею на відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого вона надала відповідачу у борг 20000,0 доларів США, які остання зобов`язувалась повернути до 01.06.2022 року, при цьому відповідач брала на себе зобов`язання за користування коштами сплачувати їй щомісячні відсотки у розмірі 2%. На підтвердження позики відповідач написала їй розписку щодо отримання коштів та взятих на себе зобов`язань. Станом на даний час незважаючи на те, що термін повернення коштів закінчився, відповідач їй не повернула суму позики, як і не сплачені відсотки. Загальна сума боргу за цим договором позики складає 44000,0 доларів США, з яких: 20000,0 доларів США основний борг та 24000,0 доларів США відсотки за користування коштам. З урахуванням курсу НБУ (1 долар = 36,56 гривень) загальна сума боргу за даною позикою складає 1608640,0 гривень. Крім того, 23.09.2021 року між нею та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого вона надала відповідачу у борг 940000,0 гривень. Згідно п.2 договору відповідач зобов`язувався повернути борг до 23.10.2021 року. На підтвердження факту отримання позики, відповідно до нотаріально посвідченого договору, відповідач написала розписку, якою підтвердила, що 23.09.2021 року отримала у борг 940000,0 гривень та зобов`язувалася повернути борг до 23.10.2021 року. 10 жовтня 2021 року відповідач повернула їй 40000,0 гривень, про що було зроблено відповідний запис у розписці. Однак, у подальшому відповідач умови договору не виконала, покликаючись на неможливість повернення коштів та тривалий час ухиляється від виконання свого обов`язку повернути кошти, що змушує її звернутися до суду з позовом. А тому, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договорами позики у розмірі 2508640,0 гривень, з яких: 1631200,0 гривень сума основного боргу та 877440,0 гривень відсотки за користування позикою.

Правом на подання відзиву відповідач не скористалась.

Позовна заява поступила до суду 29.09.2022 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.10.2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.11.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

13 грудня 2022 року судове засідання відкладено на 01.02.2023 року у зв`язку із зайнятістю головуючого-судді у розгляді кримінального провадження № 1-кп/463/419/22.

01 лютого 2023 року судове засідання відкладено на 06.03.2023 року за клопотанням сторін.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 06.03.2023 року, відкладено розгляд справи на 04.04.2023 року у зв`язку із неявкою позивача у судове засідання та за клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2023 року, відкладено розгляд справи на 09.05.2023 року у зв`язку із неявкою відповідача у судове засідання та за клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

09 травня 2023 року судове засідання відкладено на 01.06.2023 року за клопотання учасників процесу.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань

Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому, просить такий задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Підтвердила факт отримання від позивача грошових коштів у борг згідно договорів позики. Обставиною, яка спонукала її позичити кошти було те, що вона перебувала у скрутному матеріальному становищі та існувала необхідність повернути кошти за іншим договором позики.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Зазначив, що відповідач має намір повернути позивачу усі грошові кошти, які нею були отримані на підставі догорів позики.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 01.06.2017 року відповідач ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в якості позики в сумі 20000,0 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків у розмірі 2% та зобов`язувалась повернути борг в строк до 01.06.2022 року (а.с.6).

Крім того, 23.09.2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1565. Відповідно до п.п.1, 2 Договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальникові на термін до 23.10.2021 року включно грошові кошти у сумі 940000,0 гривень без нарахування відсотків (а.с.4-5).

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, відповідач 10.10.2021 року повернула позивачу 40000,0 гривень згідно договору позики від 23.09.2021 року, а тому не поверненою згідно даного договору позики залишається сума коштів у розмірі 900000,0 гривень.

З метою примусового стягнення заборгованості за вказаними договорами позики позивач звернулася до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити чи наявні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Про це йде мова у постанові Верхового Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, в якій було зазначено про те, що якщо договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів то наявність розписки є необов`язковою.

18 вересня 2013 року Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договорами позики, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення основної заборгованості за договорами позики від 01.06.2017 року та 23.09.2021 року у розмірі 1631200,0 гривень (24000,0 доларів США *36,56 гривень = 731200,0 гривень + 900000,0 гривень) суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення з відповідача 877440,0 гривень відсотків за користування коштами за договором позики від 01.06.2017 року в розмірі 2% щомісячно, суд приходить до наступного висновку.

Так, з копії розписки вбачається, що між сторонами було укладено договір позики відповідно до якого позивач надала відповідачу у борг 20000,0 доларів США, які остання зобов`язувалась повернути до 01.06.2022 року, при цьому відповідач брала на себе зобов`язання за користування коштами сплачувати щомісячні відсотки у розмірі 2% (а.с.6).

Разом з тим, у зв`язку із невиконанням покладеного на відповідача зобов`язання у позивача є підстави для стягнення відсотків за користування позикою.

Правочин укладено з додержанням умов, передбачених для укладення правочинів, згідно зі ст.203 ЦК України.

Сторонами обумовлено при укладенні договору позики всі істотні умови.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч.1 п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

На цій підставі, позивачем здійснено нарахування відсотків за користуванням кредиту, а саме 2% в місяць від 20000,0 доларів США за п`ять років 24000,0 доларів США, з урахуванням курсу НБУ (1 долар США - 36,56 гривень).

За результатами проведених судом розрахунків (арифметичних дій) встановлено, що сума відсотків за користування позикою становить (24000,0 доларів США *36,56 гривень) 877440,0 гривень.

Таким чином, з врахуванням того, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували доводи позивача, суд вважає, що невиконання відповідачем договору позики є порушенням прав позивача.

Суд всебічно, повно та об`єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення основної суми позики, штрафних санкцій посилаючись на договір позики та норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 12405,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.3).

Клопотання про компенсацію інших судових витрат, а також доказів про такі витрати позивач не подав. Відповідно суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

У зв`язку із задоволенням позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.10, 12, 142, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 01.06.2017 року та 23.09.2021 року у розмірі 2508640,0 гривень (два мільйони п`ятсот вісім тисяч шістсот сорок гривень 00 копійок) з яких: 1631200,0 гривень - сума основного боргу та 877440,0 гривень - відсотки за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12405,0 гривень (дванадцять тисяч чотириста п`ять гривень 00 копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено - 02 червня 2023 року.

Суддя Грицко Р.Р.