Справа № 202/3575/22
Провадження № 2/202/250/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Кухтіна Г.О.

за участю секретаря Калантаєнко Д.В.

представника позивача Ткаліча Д.В.

представника відповідача Захарова М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення відсотків за депозитними вкладами, компенсаційних нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України та моральної шкоди, -

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду за результатами розгляду якого просив суд стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на свою користь:

-) відсотки за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 107 570, 41 грн.;

-) відсотки за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 10 516, 76 дол.США;

-) інфляційні втрати за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 155 563, 53 грн.;

-) інфляційні витрати за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 711 453, 27 грн.

-) три проценти річних за прострочення виплати депозиту №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 18 983,01 грн.;

-) три проценти річних за прострочення виплати депозиту №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 3 235, 92 дол.США;

-) моральну шкоду у розмірі 420 000, 00 грн. за несвоєчасну виплату депозитних вкладів та процентів по ним.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що у 2014 році судовим рішенням з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму депозитного вкладу у розмірі 80 000, 00 грн. та суму депозитного вкладу у розмірі 13 123, 48 дол.США, що знаходились на рахунку відповідача за відповідними договорами. Вказане судове рішення було виконано у примусовому порядку за іноземною валютою 30 грудня 2021 року та національною 8 вересня 2021 року. Депозитні вклади були виплачені позивачу без відсотків за вкладом. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача відсотки за депозитними договорами, інфляційні втрати, три проценти річних за несвоєчасне повернення вкладів та моральну шкоду завдану позивачу.

Після отримання витребуваних судом документів (про відсоткові ставки за вкладами) розмір заявлених позовних вимог було зменшено, а саме:

-) відсотки за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 90 925, 87 грн.;

-) відсотки за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 5 469, 42 дол.США;

-) інфляційні втрати за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 155 563, 53 грн.;

-) інфляційні витрати за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 711 453, 27 грн.

-) три проценти річних за прострочення виплати депозиту №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 18 983,01 грн.;

-) три проценти річних за прострочення виплати депозиту №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 3 237, 00 дол.США;

-) моральну шкоду у розмірі 420 000, 00 грн.

Відповідач повністю заперечував проти заявлених позовних вимог. Свої доводи виклав у письмових поясненнях, згідно змісту яких 22 липня 2014 року банк отримав заяву позивача щодо виплати вказаних банківських вкладів, у зв`язку із чим вважав правовідносини за депозитними договорами розірваними, як наслідок - відсутність підстав для стягнення з банку на користь позивача відсотків на такі депозити. До позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки такі вимоги заявлені за період з 12 жовтня 2013 року по 7 вересня 2021 року, що виходить за межі загальної позовної давності. Також відповідач заперечував проти стягнення з нього інфляційних втрат, оскільки інфляція нараховується виключно на національну валюту. Заявлену до стягнення моральну шкоду вважав необґрунтованою та такою, що непідтверджена жодним належним доказом.

Окрім того, відповідач вважав себе неналежним відповідачем у даній справі з огляду на укладення з ТОВ ФК «ФІНІЛОН» договору про переведення боргу за зобов`язаннями, що виникли за договорами вкладу.

Зі сторони відповідача, також, була надана заява про застосування строків позовної давності до вимог щодо стягнення 3 % річних. Відповідач вважав, що розрахунок 3 процентів річних може бути здійснено лише з 2018 року по 3 вересня 2021 року, з врахуванням дати примусового виконання рішення суду.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

03 липня 2012 року ОСОБА_2 було підписано пропозицію (оферту) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на оформлення депозиту за заявою №SAMDN2922.

За умовами відповідного документа, сума депозиту складає 80 000, 00 грн., валюта депозиту UAH, строк депозиту 366 днів по 3 липня 2013 року включно, процентна ставка на дату укладення депозиту 17 % річних. У випадку, якщо по закінченню строку депозиту клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку депозиту, депозит автоматично рахується продовженим ще на один строк, зазначений у заяві. Строк депозиту продовжується неодноразово без явки клієнта до банку п.3 заяви. При продовженні строку розрахунок процентів на кожний новий строк депозиту розраховується за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуваних депозитів даного наіменування та строку на день закінчення попереднього строку депозиту, без підписання додаткових угод п.4 заяви.

10 квітня 2013 року ОСОБА_2 було підписано ще одну пропозицію (оферту) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на оформлення депозиту за заявою №SAMDN8813.

За умовами відповідного документа, сума депозиту складає 12 500, 00 дол.США, валюта депозиту USD, строк депозиту 365 днів по 10 квітня 2014 року включно, процентна ставка на дату укладення депозиту 9, 75 % річних. У випадку, якщо по закінченню строку депозиту клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку депозиту, депозит автоматично рахується продовженим ще на один строк, зазначений у заяві - п.3 заяви.

04 листопада 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 , позивача у справі, до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, у зв`язку із чим, у цивільній справі у цивільній справі №201/14244/14-ц, було відкрито провадження.

27 червня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, у цивільній справі №201/14244/14-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу було задоволено частково, а саме: стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу 80000грн. (вісімдесят тисяч грн.), що знаходиться на рахунку, відкритому у відділенні №193 Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно умов договору №SAMDN2922 від 03 липня 2012 року; стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу у сумі 13 123,48 дол.США (тринадцять тисяч сто двадцять три дол.США 48 центів), що знаходиться на рахунку, відкритому у відділенні №161 Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно умов договору №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (далі судове рішення).

Вказаним судовим рішенням було встановлено наступні обставини.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 листопада 2013 року, яке видане приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області Косюк О.П., зареєстрованого в реєстрі за №1100, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , 1945р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_1 (позивач по справі) Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з одинадцяти банківських вкладів спадкодавця ОСОБА_1 , в тому числі: депозитного вкладу у сумі 80 000 грн. з відповідними відсотками, що знаходиться на рахунку відкритому у відділенні №193 Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно умов договору №SAMDN2922 від 03липня2012 року; депозитного вкладу у сумі 815,21 дол.США з відповідними відсотками, що знаходиться на картковому рахунку відкритому 19 вересня 2012 року у відділенні №161 Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»; депозитного вкладу у сумі 13 123,48 дол.США з відповідними відсотками, що знаходиться на рахунку відкритому у відділенні №161 Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно умов договору №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року.

Згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17 вересня 2014 року №20.1.0.0.0/7-20140722/2750 на письмовий запит ОСОБА_1 від 22 липня 2014 року, в якому позивач звернувся до банку з вимогою щодо виплати банківських вкладів, банк повідомив про тимчасову неможливість здійснення виплат у зв`язку з припиненням діяльності відокремлених підрозділів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та запевнив позивача, що робить все можливе для врегулювання ситуації і вирішення юридичних питань з виплати вкладів, але на даний момент не має можливості виконати вимоги заявника.

У мотивувальній частині судового рішення було вказано, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача депозитного вкладу у сумі 80 000 грн. згідно умов договору №SAMDN2922 від 03 липня 2012 року, та депозитного вкладу в сумі 13123,48 дол.США згідно умов договору №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, оскільки позивачем була отримана сума коштів 815,21дол.США за депозитним вкладом згідно умов договору №SAMDN8813 від 10 квітня 2013року.

5 листопада 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2019 року залишено без змін.

28 квітня 2021 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог залишено без змін.

8 вересня 2021 року на виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2019 року, у цивільній справі №201/14244/14-ц, відповідачем було сплачено позивачу 80 000, 00 грн.

30 грудня 2021 року на виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2019 року, у цивільній справі №201/14244/14-ц, відповідачем було сплачено позивачу 12 998, 35 дол.США.

29 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з аналогічним у цій справі позовом до Краматорського міського суду Донецької області, провадження по якому було відкрито ухвалою (судді Краматорського міського суду Донецької області Сухоручко Ю.О.) від 1 грудня 2021 року, однак рішення по суті спору ухвалено не було внаслідок збройної агресії РФ проти України, у зв`язку із чим позивач звернувся повторно до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з метою захисту своїх прав.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

ІІІ.І. Щодо належного складу відповідачів у справі.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19 (провадження № 61-11318св20) зазначено, що «законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21) зроблено висновок, що «з огляду на те, що договір між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і вкладником укладено у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі. Банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що відповідач не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника, своєчасно не повернув на вимогу позивача кошти за вкладами та проценти за ними, суд приходить до висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі, що також підтверджується сталою судовою практикою.

ІІІ.ІІ. Щодо заявлених до стягнення відсотків за депозитними договорами.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до частини першої статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Враховуючи викладене, в цьому випадку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку дії депозиту чи у разі пред`явлення до боржника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст.ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

При цьому, виплата передбачених та встановлених ст.ст. 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Після розірвання договорів банківського вкладу проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.

Тому положення ст. 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються.

Отже, позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратив право на отримання процентів відповідно до умов договору банківського вкладу з 22 липня 2014 року, тобто з моменту отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про виплату вкладу.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, а також те, що позивач 22 липня 2014 року звернувся до банку з вимогою щодо виплати банківських вкладів, що встановлено судовим рішення, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів за договорами депозитів за період з 12 жовтня 2013 року (дата згідно заявлених позовних вимог) до 22 липня 2014 року (до дня звернення позивача до банку з заявою про виплату банківських вкладів), а саме:

-) відсотки за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 22 липня 2014 року (за 284 дні), у розмірі 1 038, 89 дол.США;

-) відсотки за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 22 липня 2014 року (за 284 дні), у розмірі 12 284, 92 грн.

Таким чином, суд вважає, що відсотки по вкладам підлягають стягненню з банку на користь позивача у межах позовних вимог та з урахуванням умов депозитних договорів, тобто

до 22 липня 2014 року (до дати звернення спадкодавця із заявою про повернення коштів за договорами вкладу).

ІІІ.ІІІ. Щодо сум, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України та строків позовної давності.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Поряд із цим, під час визначення до стягнення вказаних сум коштів, суд враховує заяву представника відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до вимог статті 625 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З вимогою про стягнення з відповідача трьох процентів річних позивач звернувся вперше 29 листопада 2021 року.

Тобто, початком нарахування трьох процентів річних є 29 листопада 2018 року (за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом).

Окрім того, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

З урахуванням вищевикладеного за договором депозиту №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних у розмірі 6 667, 40 грн. (за 1 014 днів) з 29 листопада 2018 року по 7 вересня 2021 року (по дату виплати вкладу).

За договором депозиту №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних у розмірі 1 215, 63 дол.США (за 1 127 днів) з 29 листопада 2018 року по 29 грудня 2021 року (по дату виплати вкладу).

Суд звертає увагу, що відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності лише до вимог позивача щодо стягнення трьох процентів річних, щодо стягнення інфляційних втрат про застосування відповідного строку заявлено не було.

Отже, інфляційні втрати за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN2922 за період з 23 липня 2014 року (наступний день після отримання банком вимоги про повернення депозиту) по 7 вересня 2021 року (дата здійснення позивачем розрахунку) складає 128 003,77 грн. та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 29 грудня 2021 року, у розмірі 711 453, 27 грн., суд відмовляє з огляду на таке.

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

ІІІ.IV. Щодо стягнення компенсації моральної шкоди.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що є предметом розгляду: з урахуванням встановлених обставин та розподілу тягаря доказування відсутні підстави стверджувати, що банком доведено відсутність протиправності та вини в завданні моральної шкоди; при визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, суд визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, вислухавши сторони/їх представників, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) про стягнення відсотків за депозитними вкладами, компенсаційних нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України, та моральної шкоди.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 відсотки за депозитним договором №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 22 липня 2014 року, у розмірі 1 038, 89 дол.США.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 відсотки за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 12 жовтня 2013 року по 22 липня 2014 року, у розмірі 12 284, 92 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за договором депозиту №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 29 листопада 2018 року по 7 вересня 2021 року у розмірі 6 667, 40 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за договором депозиту №SAMDN8813 від 10 квітня 2013 року, за період з 29 листопада 2018 року по 29 грудня 2021 року у розмірі 1 215, 63 дол.США.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за прострочення виплати депозиту за депозитним договором №SAMDN2922 від 3 липня 2012 року, за період з 23 липня 2014 року по 7 вересня 2021 року, у розмірі 128 003,77 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

В іншій частині позову відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір у розмірі 3 312, 08 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2023 року о 10 год.00хв.

Суддя Г.О. Кухтін