Справа № 348/1917/20
Провадження № 22-ц/4808/658/23
Головуючий у 1 інстанції Матолич В.В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Делятинської селищної ради ОТГ про визнання незаконними рішення селищної ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 17 березня 2023 року під головуванням судді Матолич В.В. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Делятинської селищної ради ОТГ про визнання незаконними рішення селищної ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В обґрунтування позову зазначила, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 22.11.1989 № 203 її чоловіку ОСОБА_3 було передано у безстрокове користування земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 700 кв.м. для будівництва індивідуального будинку. Рішенням цього ж виконавчого комітету селищної ради від 26.06.1991 №121 її було введено співзабудовником у будівництво житлового будинку.

При винесені в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель (акт від 28.02.1990), було визначено площу земельної ділянки 0,08 га.

Делятинською селищною радою 17.12.2008 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі рішення виконкому №274 від 14.10.2008 та цього ж дня Івано-Франківським ОБТІ було зареєстровано право власності на 1/2 частки домоволодіння за нею та 1/2 частки домоволодіння за її чоловіком ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого виникло право на спадщину за законом. Їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_2 .

Вона вирішила приватизувати земельну ділянку, яка використовується тривалий час для обслуговування даного домоволодіння. Однак не змогла реалізувати таке право.

Її домоволодіння межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 , яка їй перейшла після смерті ОСОБА_4 .

Земельна ділянка площею 0,1125 га була приватизована ОСОБА_4 на підставі рішення №258-8/2007 Делятинської селищної ради від 12.01.2007 і 12.02.2010 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 58256.

Вона звернулася 20.08.2020 до ТОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» для виготовлення технічної документації на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) і в ході проведення геодезичних робіт було виявлено накладку суміжних земельних ділянок площею 0,0083 га. Тобто, земельна ділянка суміжного межівника ОСОБА_2 юридично включає частину її земельної ділянки, у зв`язку з неправильним нанесенням координат зовнішньої межі земельної ділянки.

Спірне питання вона намагалася врегулювати з відповідачкою ОСОБА_2 мирним шляхом. Представник ТОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр пояснив, що потрібна її згода на внесення відповідних змін до Державного акту шляхом виготовлення технічної документації, при чому нею було запропоновано взяти, на себе всі витрати. Однак відповідач категорично проти.

На час погодження акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористувача вказано, що межі проходять по дерев`яній огорожі, ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено. На цей час дерев`яна огорожа продовжує стояти. Будь-яких спорів щодо меж цих суміжних земельних ділянок ніколи не було.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 по цей час продовжує юридично володіти належною їй частиною земельної ділянки, чим порушуються її законні права та інтереси, а рішення Делятинської селищної ради від 12.01.2007 та від 19.06.2008 є незаконними, позивачка просила визнати незаконним рішення Делятинської селищної ради про внесення змін в рішення селищної ради від 12.01.2007 № 258-8/2007 «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_4 » від 19.06.2008 та рішення №812-15/2008 Делятинської селищної ради в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,0083 га, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №58256, кадастровий номер: :04:003:0145, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія НМХ №102522 від 08.11.2017, видане приватним нотаріусом Дремлюк В.В. в частині накладки суміжних земельних ділянок площею 0,0083 га - недійсними.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 17 березня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 417,50 грн на користь ОСОБА_2 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що незрозуміло на підставі чого був встановлений судом першої інстанції факт, що ОСОБА_4 користувалася виділеною їй земельною ділянкою ще з 1955 року. Також не зазначено, яку саме площу земельної ділянки було виділено ОСОБА_4 , на підставі яких документів і місце її розташування.

Між ОСОБА_4 та нею і її покійним чоловіком були хороші, добросусідські відносини. Жодних спорів щодо меж не було, з огляду на це, її покійний чоловік не знав та не міг знати про те, що існують будь-які порушення. Причому обміри на той час їх земельної ділянки не проводилися. Судом першої інстанції проігноровано той факт, що ознак перенесення дерев`яної огорожі немає, а також те, що термін експлуатації огорожі більше 10 років.

На відміну від ОСОБА_2 , нею було надано всі документи, що підтверджують факт отримання ОСОБА_3 у користування земельної ділянки. Також, суд першої інстанції сам встановив, що у будівельному паспорті на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_5 , вказано, що площа земельної ділянки 0,08 га і є схематичне зображення земельної ділянки.

Вказує, що безпідставним є твердження суду про те, що вона не позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку в межах площі виділеної органом місцевого самоврядування (0,07 га), яка є вільною між ділянками. У такому випадку вона буде змушена оформляти право власності на земельну ділянку меншої площі зі зміною конфігурації, перенесення огорожі, а такий варіант є порушенням її прав. Окрім того, така позиція суду суперечить висновку судової земельно-технічної експертизи, якою було встановлено накладення меж наших земельних ділянок, а також, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки більшої площі, аніж тієї, яка належала ОСОБА_4 . З чого випливає, що суд першої інстанції фактично не брав до уваги висновок вищевказаної експертизи. Натомість, при ухваленні рішення суд першої інстанції взяв за основу правовий висновок щодо можливо допустимої площі використання земельної ділянки ОСОБА_1 і цей висновок готувала представник відповідачки та спеціаліст-геодезист.

Судом першої інстанції проігноровано, що до матеріалів справи було долучено кадастровий план земельної ділянки ОСОБА_1 , в якому зазначена площа земельної ділянки, на яку позивачка просить виготовити технічну документацію.

Також зазначає, що категорично не погоджується з ухваленим судом розміром витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір таких витрат є значно завищеним.

При визначенні суми витрат суд першої інстанції не виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та не врахував принцип співмірності розміру судових витрат.

Також представником відповідача не було додано жодних квитанцій про те, що нею було сплачено витрати на дорогу.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та визнати незаконним оскаржуване рішення Делятинської селищної ради в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,0067 га, визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 58256, кадастровий номер :04:003:0145 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія НМХ №102522 від 08.11.2017, видане приватним нотаріусом Дремлюк В.В.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що враховуючи копію технічної документації (яка знаходиться в справі) по оформленню державного акту на право власності на землю громадянину, яка містить в собі всі необхідні висновки, погодження, довідку видану Делятинською селищною радою від 16.02.2007 про те що ОСОБА_4 користувалася земельною ділянкою площею 0,1229 га з 1955 року, можна стверджувати що рішення Делятинської селищної ради від 19.06.2008 відповідає вимогам чинного законодавства.

ОСОБА_3 була надана в безстрокове користування земельна ділянка площею 0,07 га. При проведених обмірах з метою приватизації земельної ділянки позивача площа земельної ділянки без уявної накладки становить - 0,0802 га, що на 0,0102 га більше ніж було в попереднього землекористувача ОСОБА_3 .

Відповідачка отримала цю земельну ділянку в порядку спадкування. А спадкодавець в порядку безоплатної передачі земельної ділянки у власність. Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення такого права.

Порушення процедури набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, які б могли бути самі по собі беззаперечною підставою для припинення його права власності на спірну земельну ділянку відсутні, а у апелянта -позивача не виникло охоронюваного законом права на спірну земельну ділянку, яка не належала йому ні на праві власності, ні на праві постійного користування.

Так як на земельній ділянці розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, і він перейшов в порядку спадкування до апелянта-позивача, то і земельна ділянка може передатися у приватну власність тією площею, яка і була в користуванні попереднього землекористувача, тобто 0,07 га.

Крім того, вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як обраний спосіб захисту, а саме - визнання незаконним рішення Делятинської селищної ради щодо передачі у власність земельної ділянки площею 0,0083 га, визнання державного акту в частині накладки суміжних земельних ділянок площею 0,0083 га недійсними, не передбачено законом і такі позовні вимоги є неефективним захистом порушеного права в таких правовідносинах.

Адвокатом відповідача було вчасно подано до суду довідки з детальним описом проведених (виконаних) робіт адвокатом, погоджені сторонами та Акти надання правової допомоги. Укладеним договором про надання правничої допомоги передбачено, що оплата за надані послуги здійснюється за домовленістю, на підставі акту виконаних робіт з розрахунку розміру прожиткового мінімуму на одну особу станом на дату підписання акту помножену на 30% =1 год витраченого часу. В довідках від 25.01.2021 (яка є невід`ємною частиною договору) вказано орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, погодження Замовника (Клієнта), дата отримання коштів адвокатом та підписи обох сторін, що також підтверджується Актом надання правової допомоги від 25.01.2021 при сплаті авансу. В уточненій довідці від 30.06.2022 вказано попередні витрати та додаткові в зв`язку із збільшенням кількості судових засідань. Що також підтверджено уточненим Актом розрахунку з надання правової допомоги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник Делятинської селищної ради ОТГ в судове засідання повторно не з`явилися. Селищний голова ОСОБА_6 25.05.2023 подав заяву, згідно якої просив розглянути справу за відсутності представника селищної ради та ухвалити рішення в межах норм чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, явку в судове засідання представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою сторін, не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 22.11.1989 №203 ОСОБА_3 було передано у безстрокове користування земельну ділянку на АДРЕСА_3 (тепер - 16 Липня) площею 700 кв.м для будівництва індивідуального будинку житловою площею 79,95 кв.м, загальною площею 127,89 кв.м (т. 1 а.с. 12).

Рішенням виконавчого комітету Делятинської селищної ради від 26.06.1991 № 121 введено ОСОБА_1 , як співзабудовника у будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4 з її чоловіком ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 13)

Рішенням Делятинської селищної ради Надвірнянського району від 12.01.2007 №258-8/2007 затверджено уточнені обміри земельної ділянки, проведені МП «Геоінформ» та передано у власність ОСОБА_4 , жительці АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,1229 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14).

Рішенням Делятинської селищної ради від 19.06.2008 №812-15/2008 у зв`язку з тим, що не було враховано земельну ділянку площею 0,0104 га під розширення центральної автодороги, внесено зміни у рішення селищної ради від 12.01.2007 №258-8/2007 та викладено у наступній редакції: «Передати у власність ОСОБА_4 , жительці АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,1125 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 » (т. 1 а.с. 15).

Згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 21.03.1990 - площа земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , яка була виділена ОСОБА_3 у користування, становила 700 кв.м (т. 1 а.с. 16-17).

На замовлення ОСОБА_4 у жовтні 2007 року було виготовлено технічну документацію для оформлення державного акту на право власності на землю кадастровий номер :04:003:0145, площею 0,1125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Делятинської селищної ради від 12.01.2007 №258-8/2007 (т. 1 а.с. 18-30). Обмінний файл прийнято 26.09.2007. Технічну документацію, яка надійшла на розгляд 14.11.2007, перевірено Надвірнянським районним відділом земельних ресурсів 28.12.2009, про що затверджено відповідний акт (т. 1 а.с. 18 зворот-19).

До складу технічної документації входить акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористувача ОСОБА_4 від 07.08.2007, відповідно до якого межу було погоджено суміжними користувачами, зокрема, з ОСОБА_3 , межі у натурі проходять по дерев`яній огорожі, ніяких претензій при встановлені меж землекористування не заявлено. На межі були встановлені межові знаки, якими закріплена земельна ділянка в кількості 10 штук (т. 1 а.с. 23 зворот).

ОСОБА_3 виготовив будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику за адресою АДРЕСА_2 , у якому вказано, що площа земельної ділянки 0,08 га та є схематичне зображення земельної ділянки (т. 1 а.с. 31-36).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.12.2008 власниками (частка 1/2) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ) є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 37-38).

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 39).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2020 спадкоємцем майна ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1 . Спадщина на яку видано це свідоцтво складається із 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 40).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №214818524 від 03.07.2020 ОСОБА_1 зареєструвала право власності на 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 41).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №223856674 від 14.09.2020 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1125 га, кадастровий номер :04:003:0145, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами та які набуті в порядку спадкування за заповітом (т. 1 а.с. 42-43).

Відповідно до плану-схеми накладки суміжних земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_4 площа накладки суміжних земельних ділянок 0,0083 га. При цьому площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,1125 га, а земельної ділянки ОСОБА_1 - 0,0885 га (т. 1 а.с. 44).

З фотографій, які долучені до позовної заяви вбачається, що житлові будинки позивача та відповідача розділяє дерев`яна огорожа, яка вже похилилася, і її підтримують додаткові дерев`яні опори. Огорожа знаходиться тільки на частині межі (т. 1 а.с. 47). Ці обставини не заперечуються сторонами, і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з викопіюванням із супутника вбачається накладання меж земельних ділянок (т. 1 а.с. 48). При цьому, межа фактичного землекористування позивача в частині, де відсутня огорожа проходить не посередині межі розораних городів сторін, а ближче до ріллі відповідача. Також площа земельних ділянок сторін на цьому викопіюванні не вказана.

Згідно відповіді Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м.Яремче ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області земельна ділянка площею 0,1125 га, кадастровий номер :04:003:0145, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності ОСОБА_2 , реєстраційний номер 23251971 на підставі цивільно-правової угоди від 08.11.2017 (т. 1 а.с. 49).

Відповідно до правового висновку щодо можливо, допустимої площі використання земельної ділянки ОСОБА_1 між зареєстрованими земельними ділянками, відомості про які внесено до ДЗК України, який підготували сертифіковний інженер-землевпорядник ОСОБА_7 та спеціаліст-геодезист ОСОБА_8 , проаналізувавши отримані координати земельних ділянок кадастровий номер :04:003:0387 (гр. ОСОБА_9 ), кадастровий номер :04:003:0145 (гр. ОСОБА_10 ), можна стверджувати про фактичне розміщення між ними земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0810 га за відсутності перетину меж чи накладення вищевказаних земельних ділянок одна на одну (т. 1 а.с. 106-122).

Згідно з пояснювальною запискою від 09.09.2020 ТОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» до відома позивача доведено, що виготовлення технічної документації на земельну ділянку є неможливим через існуючу накладку з суміжною земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 . При цьому не вказано площі земельної ділянки на яку позивач просить виготовити технічну документацію. Також зазначено, що врегулювання цієї ситуації можливе шляхом звернення безпосередньо до відповідача щодо виготовлення технічної документації для усунення накладки (т. 1 а.с. 125).

На схемі розміщення земельних ділянок вказано фактичну площу земельної ділянки позивача - 0,0810 га, а також фактичні площі земельних ділянок суміжних землевласників. Схема виконана ТОВ «Юридично-земельний центр ІФ». Крім того, з цієї схеми розміщення земельних ділянок вбачається, що між земельними ділянками АДРЕСА_5 (відповідачки) та АДРЕСА_6 (власника - суміжного землекористувача відповідачки) існує не внесена до ДЗК вільна частина земельної ділянки, тобто проміжок між суміжними землекористувачами, який не відноситься до жодної із оформлених земельних ділянок (т. 1 а.с. 127).

Відповідно до поземельної книги на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0145, земельна ділянка має площу 0,1125 га знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку належало ОСОБА_4 , державний акт ЯК № 582556, дата реєстрації 12.02.2010. ОСОБА_2 зареєстувала право власності на землю 08.11.2017, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 23251971 (т. 1 а.с. 138-149).

Відповідно до висновку експерта від 23.11.2021 №14/21 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_2 і розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) складає 0,1210 га, та частково не відповідає площі 0,1125 га і конфігурації земельної ділянки відповідно до Державного акту та Поземельної книги. Фактичне розташування огорожі смт Делятин вул. 16 липня, 120 а у забудованій частині в цілому відповідає межі, згідно з Земельно-кадастровим планом, Каталогу координат зовнішньої межі, Акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористувача ОСОБА_4 складеного спеціалістом МП «ГЕОІНФОРМ» Федоришиним І.І. Невідповідність у площі складає - 0,0012 га. Огорожа, що проходить по межі з суміжною ділянкою ОСОБА_2 , має ознаки фізичного зносу та відноситься за оцінкою технічного стану - «Ветхий». Стан несучих конструктивних елементів аварійний, а ненесучих - дуже ветхий. Обмежене виконання елементами будинку своїх функцій. Термін експлуатації більше -10 років. Ознаки її перенесення на час проведення обстеження не виявлено. За результатами проведеного співставлення результатів геодезичної зйомки виконаної інженером-землевпорядником ТОВ «ГЕОЗЕМКАДСЕРВІС» ОСОБА_11 та співставлення їх із даними зазначеними у Поземельній книзі з`ясовано, що в межах облаштованої дерев`яної огорожі між землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявне накладання меж земельних ділянок - земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , в т.ч. в межах облаштованої дерев`яної огорожі. Площа накладання становить -0,0067 (т. 1 а.с. 162-179).

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначала про порушення її прав унаслідок передання у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1125 га на підставі рішення Делятинської селищної ради від 12.01.2007 з видачею Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 58256 від 12.02.2010, яку в подальшому успадкувала відповідач ОСОБА_2 . Оскільки надана спадкодавцю відповідача у власність земельна ділянка частково накладається площею 0,0083 га на земельну ділянку, якою вона користується і щодо якої замовила розроблення технічної документації, вона не може завершити процедуру набуття у власність земельної ділянки. При цьому, в обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що земельна ділянка суміжного межівника ОСОБА_2 юридично включає частину її земельної ділянки, у зв`язку з неправильним нанесенням координат зовнішньої межі земельної ділянки.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність встановлення факту порушення оспорюваними рішенням органу місцевого самоврядування прав ОСОБА_1 , та відповідно у зв`язку з цим дійсність державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині накладки суміжних земельних ділянок площею 0,0083 га.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку в межах площі виділеної органом місцевого самоврядування (0,07 га), яка є вільною між ділянками право власності на які є у суміжних землекористувачів. При цьому, суд першої інстанції вказував на те, що межі земельної ділянки ОСОБА_4 у 2007 році були погоджені, у тому числі, і з чоловіком позивача, як з суміжним землекористувачем. Погодження меж відбулося по дерев`яній огорожі, при цьому були встановлені 10 межових знаків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки (ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

За нормами ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку тощо.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі: відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених ст. 79-1 ЗК України, при їх формуванні, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до пункту 3.10 розділу III «Закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками» Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 року № 376, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція), середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати: у містах Києві, Севастополі, містах - обласних центрах та містах обласного підпорядкування - 0,1 м; в інших містах та селищах - 0,2 м; у селах - 0,3 м; за межами населених пунктів для земельних ділянок площею до 10 га - 0,5 м, а площею 10 га і більше - 2,5 м.

Відповідно до ч. 8 ст. 79-1 ЗК України у разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Згідно ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до п. 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.

Відповідно до п. 144 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, якщо факт невідповідності відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які є підставою для внесення таких відомостей, підтверджено, Державний кадастровий реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру безоплатно виправляє допущену помилку.

Згідно ч. 1-3 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування спір вирішується судом (ч. 5 ст. 158 ЗК України).

За встановленими обставинами справи, між сторонами склалася така ситуація, за якої фактичне розташування земельної ділянки площею 0,1125 га, кадастровий номер :04:003:0145, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і оскаржуваними рішеннями передана у власність ОСОБА_4 , не відповідає координатам їх розташування, зокрема і щодо земельної ділянки з протилежної сторони від межі з позивачкою, частково не відповідає площі 0,1125 га і конфігурації земельної ділянки відповідно до Державного акту та Поземельної книги. При цьому, фактичне розташування огорожі АДРЕСА_1 , а у забудованій частині в цілому відповідає межі, згідно з Земельно-кадастровим планом, Каталогу координат зовнішньої межі, Акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористувача ОСОБА_4 . Невідповідність у площі складає - 0,0012 га.

Крім того, з схеми розміщення земельних ділянок убачається, що між земельними ділянками відповідачки та іншого суміжного землекористувача з відповідачкою існує вільна частина земельної ділянки. Відомості щодо формування її у ДЗК та про передачу її у власність чи користування будь-яким особам відсутні, що стверджує про наявність помилки при обмірах земельної ділянки відповідачки та суміжного з нею користувача ОСОБА_12 .

При ухваленні рішення суд першої інстанції наведеного не врахував, а обмежився виключно посиланням на те, що позивачка не позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку в межах площі не фактичного користування, а виділеної органом місцевого самоврядування.

Водночас, суд першої інстанції посилався на те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та що такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Колегія суддів зазначає, що визнання незаконними рішення Делятинської селищної ради від 19.06.2008 про внесення змін в рішення селищної ради від 12.01.2007 та рішення в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,0083 га, тобто в частині наявності накладки, недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині накладки суміжних земельних ділянок площею 0,0083 га, не вирішить спір по суті та призведе до нових спорів. При цьому, втручання у право відповідачки мирно володіти своїм майном відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_4 користувалася виділеною їй земельною ділянкою з 1955 року (т. 1 а.с 28, 29).

Отже, сторонам у справі потрібно усунути технічні помили, допущених під час визначення меж суміжних земельних ділянок, яке проводилося у різний час, відповідно до порядку, визначеному у пункті 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр». Встановлення (відновлення) меж земельних ділянок потрібно у зв`язку з неможливістю визначення меж, які б відповідали державним актам, можливо, і шляхом зміни площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок обох сторін. При цьому формування нових земельних ділянок не здійснюється, а лише вносяться зміни до відомостей про нові межі земельних ділянок до Державного земельного кадастру.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15-ц (провадження № 61-756св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 360/2066/17 (провадження № 61-14866 св 20).

Таке встановлення (відновлення) може бути здійснено за згодою сторін як за фактичним використанням, так і за межами, які сторони погодять між собою.

Тобто ОСОБА_1 , яка не надала жодних доказів щодо звернення до ОСОБА_2 чи органу місцевого самоврядування, у позасудовому порядку має можливість скористатися визначеним у пункті 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», ст. 79-1, 107, 158 ЗК Україниспособом відновлення своїх порушених прав, зокрема і шляхом усунення технічних помилок, і лише у разі, якщо цей спосіб виявиться недієвим, чи згоди щодо визначення конкретних меж земельних ділянок не буде досягнуто, ОСОБА_1 , може звернутися до суду за захистом порушених прав.

Межі суміжних земельних ділянок можуть бути змінені (узгоджені) їх власниками без формування нових земельних ділянок за належним чином розробленою технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель.

Посилання апелянтки на те, що нею було надано всі документи, що підтверджують факт отримання ОСОБА_3 у користування земельної ділянки, вона буде змушена оформляти право власності на земельну ділянку меншої площі зі зміною конфігурації, перенесення огорожі, а такий варіант є порушенням її прав не є підставою для задоволення позову із вказаними нею вимогами.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка є власником земельної ділянки більшої площі, аніж тієї, яка належала ОСОБА_4 , оскільки такі суперечать матеріалам справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Делятинської селищної ради ОТГ про визнання незаконними рішення селищної ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак його мотивувальну частину слід змінити з урахуванням висновків, сформульованих в цій постанові.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо стягнення коштів за надану правничу допомогу у розмірі 16 417,50 грн не відповідає матеріалам справи та обсягу наданих адвокатом послуг відповідачці з урахуванням реального часу, необхідного для їх виконання.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 у ході розгляду справи понесла документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 417,50 грн.

Апеляційний суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з позивача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Суд першої інстанції не врахував, що зустріч з клієнтом, попереднє опрацювання матеріалів цивільної справи, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, консультація клієнта, узгодження та формування правової позиції, ознайомлення із матеріалами справи є складовою підготовки відзиву на позов, тому розмір таких витрат є явно завищений та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутих судових витрат із складністю цієї справи, обсягом послуг адвоката, часом, витраченим на надання таких послуг, є обґрунтованими.

З огляду на вищенаведений висновок апеляційного суду про зміну мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, обсяг поданих представником відповідачки процесуальних документів, зібраних у матеріалах справи доказів, що заперечують позов, складність справи та виконані роботи, а також виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. У цій частині рішення суду першої інстанції слід змінити шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат до цього розміру.

В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтку.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 17 березня 2023 року змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу до 8 000 (вісім тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

Є.Є. Мальцева