ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2141/23 Справа № 185/5734/20 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Красвітної Т.П., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олена Володимирівна, державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицька Юлія Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч Оксана Михайлівна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що державний реєстратор порушив вимоги законодавства, зареєструвавши право власності на належну позивачам квартиру, яка була їх єдиним житлом.

Крім того, державний реєстратор не мав права проводити реєстрацію права власності за іншою особою, оскільки відповідно до умов Договору іпотеки від 06 червня 2007 року для задоволення вимог кредитора у позасудовому порядку необхідно було укласти окремий договір та мати докази отримання позивачами письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання.

Нотаріус мав право зареєструвати право власності на предмет іпотеки, якщо іпотекодержатель надав йому копію письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, яка була надіслана іпотекодавцю і не була виконана у строк, що не міг бути меншим 30 днів з моменту її одержання. Проте, іпотекодержатель таку вимогу не надсилав.

При цьому, нарахована заборгованість не була безспірною на момент вчинення нотаріусом оскаржуваних дій.

Між позивачами та відповідачем не існує договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому прийняття нотаріусом та державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, що була в іпотеці, як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Спірна квартира вибула з володіння позивачів не з їхньої волі і тому може бути витребувана у добросовісного набувача.

Разом з тим, позивачі вказували, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч О.М. не мала права посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться поза межами Дніпровського міського нотаріального округу. Це порушує положення статті 13-1 Закону України «Про нотаріат».

З огляду на викладені обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, просили суд скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2022 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О.В., державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицька Ю.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч О.М. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру. Судові витрати по справі покладено на позивача.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

АТ «СЕНС БАНК», відповідно до ст.360 ЦПК України, подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення скасувати з ухваленням нового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.

Судом встановлено, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року у справі №185/6103/15-ц частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Павлоградська міська рада Дніпропетровської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення за іпотечним договором №92/07, який посвідчений державним нотаріусом Павлоградської нотаріального контори Щкицькою Ю.А., зареєстрований в реєстрі за №1-2801. на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлюваної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», в сумі 40 887,68 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 30 квітня 2015 року складає 902 472,53 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», за ціною продажу, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року». В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року залишено без змін.

Апеляційним судом при розгляді справи №185/6103/15-ц встановлено, що згідно договору про надання відновлювальної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , останньому було надано кредит у розмірі 21 900,00 швейцарських франків, зі сплатою 9,50% річних з кінцевим терміном повернення до 05 червня 2017 року. Вказані кошти ОСОБА_2 отримав від банку, що підтверджується заявою на видачу готівки №103-02 від 06 липня 2007 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 06 червня 2007 року було укладено іпотечний договір №92/07, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала в іпотеку належне їй на праві власності майно, яким є квартира АДРЕСА_2 , предмет іпотеки сторони оцінили в 113 625,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору складає 27 406,70 швейцарських франків.

Свої зобов`язання за договором боржник ОСОБА_2 належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 30 квітня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 40 887,68 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 30 квітня 2015 року складає 902 472 грн 53 коп.

Позивачами не надано доказів того, що кредитна заборгованість ОСОБА_2 на теперішній час погашена.

21 лютого 2019 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос О.В. було проведено державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 30459548 (том 1 а.с.14-15).

Підставою виникнення права власності АТ «Укрсоцбанк» на зазначену квартиру зазначено: вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості № НОМЕР_1 , видане 13 червня 2018 року АТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір №92/07, посвідчений державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А. 06 червня 2007 року №2801, договір про надання відновлювальної кредитної лінії №92/07 від 06 червня 2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Підстава внесення запису про право власності: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45705089 від 26 лютого 2019 року (том 1 а.с.14-15).

Юридична особа АТ «Укрсоцбанк» з 03 грудня 2019 року є припиненою, її правонаступник АТ «Альфа-Банк» (том 1 а.с.33-34).

У свою чергу, правонаступником АТ «Альфа-Банк» є АТ «СЕНС БАНК» (том 2 а.с.195-200).

03 вересня 2020 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №748 від 03 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. (том 1 а.с.78).

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно поєднану з вимогою про припинення права власності на це майно не АТ «Укрсоцбанк», а іншої особи ОСОБА_3 . При цьому, вказував, що за змістом позовної заяви та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 набув право власності на майно на підставі договору купівлі-продажу №748 від 03 вересня 2020 року, однак вимог про визнання цього договору недійсним не заявлено, тоді як відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на те, що позивачі просили скасувати рішення державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, але не просили одночасно припинити право власності АТ «Укрсоцбанк» на це майно, натомість просили припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру, але не просили визнати недійсним правочин, на підставі якого виникло це право власності, тому дійшов висновку, що позивачами обраний неналежний спосіб захисту своїх прав.

Втім, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов необхідно виходити з такого.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору

за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення

на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного ст.35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав

на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, яка переглядається, іпотечний договір №92/07 від 06 червня 2007 року містить умови звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації (стаття 4), а саме: дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у разі невиконання позичальником основного зобов`язання (пункт 4.4). Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5).

Згідно з пунктом 4.9. іпотечного договору №92/07 від 06 червня 2007 року, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за іпотекодержателем (том 1 а.с.7-9).

Тобто, умовами іпотечного договору передбачено, що цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» право власності реєструється на підставі цього договору.

При цьому, пунктом 7.2. іпотечного договору №92/07 від 06 червня 2007 року визначається, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою виникнення права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру зазначено, зокрема, вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості №10579 від 13 червня 2018 року (том 1 а.с.14).

До відзиву на позов додано копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки №10579 від 13 червня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1 а.с.54).

Проте, відсутні будь-які документи, що підтверджують фактичне отримання цього повідомлення адресатами.

Натомість, відповідачем надані довідки ПП «Експрес мейл» щодо доставки кур`єрського відправлення від 20 листопада 2018 року, згідно з якими кур`єром було здійснено доставку листів на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . При спробі передачі зазначеного відправлення за адресою доставки відмовилися від його отримання без пояснення причин. У зв`язку з цим доставити відправлення не вдалося, в подальшому лист було повернуто відправнику (том 1 а.с.55). Разом з тим, у цих довідках не зазначається, які саме документи містилися у кур`єрському відправленні, опису вкладень не додано.

Також відповідачем надані копії рекомендованих повідомлень, з яких видно, що поштові відправлення, які направлялися за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були повернуті відправнику з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (том 1 а.с.56-59).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються, зокрема, на те, що суд першої інстанції ставить як підставу для відмови в позові ту обставину, що позивачі просять скасувати рішення державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, але не просять одночасно припинити право власності АТ «Укрсоцбанк» на це майно, натомість позивачі просять припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру. Але на момент подання позову, право власності вже не належало АТ «Укрсоцбанк» і тому позивачі не звертались до суду з такою вимогою, а звернулись з вимогою припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру, який є її теперішнім власником.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-який належний та допустимий доказ, який містить дату отримання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя відсутній, відповідно нічим не підтверджується наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, як того вимагав пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на дату державної реєстрації права власності.

Таким чином, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезазначені дії державного реєстратора є протиправними.

При цьому, під час вирішення питання про правомірність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за іпотекодержателем, суд зобов`язаний встановити правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на таке нерухоме майно.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки, інше) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням останніх уточнень своїх позовних вимог від 09 жовтня 2020 року, просили суд захистити своє порушене право у такий спосіб:

- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на зазначену квартиру;

- припинити право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

У частині 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вищевказаного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на час ухвалення судами рішень у справі, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас, у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 15 липня 2021 року у справі №204/5525/18.

Таким чином, зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовної вимоги про скасування запису державного реєстратора №30459548 від 21 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на зазначену квартиру слід відмовити із вищенаведених підстав.

При цьому, апеляційний суд не порушує вимог закону щодо диспозитивності цивільного процесу та не виходить за межі заявлених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовних вимог, оскільки, із урахуванням принципу jura novit curia «суд знає закон», колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно з огляду на те, що саме таке рішення суду є ефективним способом захисту порушених прав позивачів.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №465/7960/18-ц (провадження №61-13617св20) та постанові від 01 грудня 2021 року у справі №756/13712/18 (провадження №61-12177св21).

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру також слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст.388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст.388 ЦК України).

Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч.ч.1-3 ст.388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень ст.ст. 387 і 388 ЦК України, тобто, є неефективними.

Власник з дотриманням положень ст.ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №463/3724/18 (провадження №61-4970св21), від 24 листопада 2021 року у справі №761/11593/13-ц (провадження №61-13689св20).

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим доказам у їх сукупності, не навів обґрунтованих мотивів покладених в основу рішення, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, при цьому, оскільки на вищевикладене суд першої інстанції належної уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олена Володимирівна, державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицька Юлія Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч Оксана Михайлівна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45705089) від 26 лютого 2019 року щодо реєстрації за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності (номер запису: 30459548) на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м і житловою площею 37,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: Т.П. Красвітна

М.Ю. Петешенкова