Справа № 203/786/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Круглого В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 22.06.2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір №DNT0AK00210081, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 34500 доларів США на строк до 21.06.2013 року, а останній - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, в той час, як відповідач своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісіє не сплачував, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, що виникла станом на 24.12.2014 року в сумі 140981,44 долари США, що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 28282,55 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі 34675,05 доларів США, заборгованості по комісії в сумі 6158,25 доларів США, пені в сумі 71865,59 доларів США.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.02.2015 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судовому засіданні.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27.04.2015 року позов було задоволено частково.

Ухвалою суду від 03.12.2018 року прийнято заяву відповідача про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 21.12.2018 року заочне рішення по справі від 27.04.2015 року було скасовано та справу призначено до нового розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 12.04.2018 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 08.10.2019 року провадження по справі поновлено для вирішення питання про витребування документів для забезпечення проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 12.11.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 10.02.2020 року провадження по справі зупинено на час проведення призначеної раніше судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 22.10.2020 року після проведення судової почеркознавчої експертизи, провадження по справі поновлено та призначено до подальшого розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 09.02.2021 року по справі призначено судову економічну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 21.05.2021 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 30.09.2021 року провадження по справі зупинено на час проведення призначеної судової економічної експертизи.

Ухвалою суду від 05.01.2022 року, в зв`язку із не оплатою відповідачем попередньої вартості експертизи, ухвалу суду від 09.02.2021 року про призначення судової економічної експертизи було скасовано, поновлено провадження по справі та призначено її до подальшого розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 11.08.2022 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 09.03.2023 року по справі призначено судову економічну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 31.07.2023 року, після проведення судової економічної експертизи, провадження по справі було поновлено та призначено її до подальшого розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що заявлена банком до стягнення заборгованість не підтверджена належними та допустимими доказами, спростовується висновком проведеної у справі судової економічної експертизи. Крім того, посилався на те, що за умовами кредитного договору строк повернення кредиту було встановлено до 21.06.2013 року, передбачено погашення кредиту шляхом здійснення щомісячний платежів. З огляду на це та подання позивачем позову до суду в лютому 2015 року, позовні вимоги банку заявлені поза межами загального та спеціального строків позовної давності. В зв`язку з цим, представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску цих строків. Також представник відповідача посилався на безпідставне нарахування банком відсотків, комісії та неустойки поза межами строку дії кредитного договору.

Заслухавши доводи представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до чч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.06.2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNT0AK00210081, відповідно до умов п.1.1 якого банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти готівкою через касу банку на строк з 22.06.2006 року по 21.06.2013 року, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 34500 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 13262,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,35% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 26 число кожного місяця… Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 706,17 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно п.п.2.2.2, 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов`язувався сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.п.1.1, 3.1, 3.2 даного договору та винагороду і комісію згідно п.1.1, 6.2 даного договору.

Пунктом 3.1 кредитного договору було встановлено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1 даного договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору було встановлено відповідальність позичальника у вигляді сплати пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за порушення зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору.

Під час розгляду справи відповідач заперечував факт підписання ним кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року. Поряд з цим, вказані доводи спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи №751-20 від 02.07.2020 року, згідно якого підтвердженого виконання підписів у кредитному договорі від імені позичальника ОСОБА_2 саме останнім.

При цьому, під час подальшого розгляду справи відповідач не заперечував факт укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів, посилався на часткове погашення кредиту, ставив питання про застосування строків позовної давності.

Таким чином, наданий позивачем оригінал кредитного договору, заява на видачу готівки №0081 від 23.06.2006 року, меморіальні ордери, виписки по рахунку, підтверджують факт укладення між сторонами кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року та виконання банком своїх зобов`язань щодо видачі відповідачу кредитних коштів в розмірах, порядку та строки, передбачені договором.

В пред`явленому позові банк, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, просив стягнути з останнього заборгованість, яка виникла станом на 24.12.2014 року, в сумі 140981,44 долари США, що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 28282,55 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі 34675,05 доларів США, заборгованості по комісії в сумі 6158,25 доларів США, пені в сумі 71865,59 доларів США.

На підтвердження розміру цієї заборгованості банком було надано відповідний розрахунок.

Поряд з цим, суд враховує, що вказаний розрахунок зроблений банком в односторонньому порядку, не є первинним документом, а тому не визнається судом належним та достатнім доказом наявності заборгованості позичальника та її розміру.

Під час розгляду справи відповідач заперечував проти заявленого до стягнення розміру заборгованості, в зв`язку із чим заявив клопотання про призначення по справі судової економічної експертизи.

Згідно висновку експерта №1723-23 від 17.07.20023 року за результатами проведеної судової економічної експертизи, встановлено, що бухгалтерською документацією підтверджується надання кредитних коштів ОСОБА_2 відповідно до умов кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року в розмірі 41069,68 доларів США, у т.ч.: 34500 доларів США надані готівкою через касу банку; 6569,68 доларів США надані шляхом безготівкового перерахування на сплату страхових платежів.

Сума грошових коштів, сплачених ОСОБА_2 банку під час укладання та в зв`язку із виконанням кредитного договору становить 40529,94 долари США.

Заборгованість за кредитним договором в сумі 140981,44 долари США, визначена станом на 24.12.2014 року, документально не підтверджується.

Сума заборгованості ОСОБА_2 перед банком, з урахуванням здійснених платежів, станом на 24.12.2014 року становить 72457,48 доларів США, у т.ч.: 18047,55 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 21210,52 долари США заборгованість за відсотками; 28852,41 долар США заборгованість по пені; 4347 доларів США заборгованість з комісії.

Правильність вказаного висновку сторонами не оспорювалась, клопотань про призначення додаткової або повторної експертиз не заявлялось.

Також суд враховує, що вказана експертиза була проведена з урахуванням наданих банком за клопотанням експерта анкети-заяви позичальника; наданого банком розрахунку заборгованості; договорів страхування, які укладені для забезпечення умов кредитного договору; платіжних та касових документів, що підтверджують видачу кредиту, сплату страхових платежів, погашення зобов`язань за кредитним договором особисто та з інших джерел; виписок по всім рахункам, відкритим банком для обслуговування кредиту; регістрів аналітичного обліку; внутрішніх нормативних документів банку.

Таким чином, суд визнає вказаний вище висновок судової економічної експертизи належним доказом та саме його приймає до уваги при визначенні розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.

Згідно умов п.1.1 кредитного договору кредит надавався відповідачу на строк до 21.06.2013 року. З позовом до суду банк звернувся 10.02.2015 року.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту заявлені в межах трирічного строку позовної давності та підлягають частковому задоволенню, з урахуванням розміру заборгованості, підтвердженого висновком судової економічної експертизи, в сумі 18047,55 доларів США.

В частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, яка виникла станом на 24.12.2014 року, суд враховує наступне.

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою ст.1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Частинами першою, третьою ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст.550,551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України).

З урахуванням наведених вище положень ЦК України та правових висновків Верховного Суду, банк мав право нараховувати відсотки за користування кредитом, а також обумовлену договором неустойку у вигляді пені протягом визначеного договором строку кредитування, який згідно п.1.1 кредитного договору був встановлений до 21.06.2013 року.

В зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків та пені, нарахованих в період з 22.06.2013 року по 24.12.2014 року, є безпідставними, не грунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

Також суд враховує, що оскільки умовами п.1.1 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом була передбачена щомісячними платежами, в період з 21 по 26 число кожного місяця, а з позовом до суду банк звернувся 10.02.2015 року, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, яка виникла до січня 2012 року включно, заявлені поза межами трирічного строку позовної давності. Тому в задоволені цих вимог слід відмовити на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за відсотками слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача відповідну заборгованість в межах строку позовної давності та періоду кредитування, тобто за період з лютого 2012 року по 21 червня 2013 року в сумі 6720,63 долари США.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити в повному обсязі, а саме: в частині вимог про стягнення пені, нарахованої після 21.06.2013 року, як безпідставних та таких, що не грунтуються на законі; в частині стягнення пені, нарахованої до 21.06.2013 року, як таких, що заявлені поза межами спеціального строку позовної давності в один рік, на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Частинами другою, третьою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Частиною четвертою ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут та далі у редакції, чинній станом на дату укладення між сторонами кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 року у справі №6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справу №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 року в справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Таким чином, умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 року в справі №640/14229/15 (провадження №61-16739св20), від 21.04.2021 року в справі №677/1535/15 (провадження №61-19356св19), від 15.12.2021 року в справі №209/789/15 (провадження №61-16561св20), від 21.07.2021 року в справі №751/4015/15 (провадження №61-8543св20), від 20.07.2022 року в справі №343/557/15-ц (провадження №61-10414св20).

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що положення п.1.1, п.6.2 кредитного договору №DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року про сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,35% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору, суперечать положенням ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними з моменту укладення договору.

В зв`язку з цим, в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості по комісії в сумі 6158,25 доларів США слід відмовити.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року, яка утворилась станом на 24.12.2014 року, в сумі 24768,18 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 18047,55 доларів США, заборгованості по відсотках за період лютого 2012 року по 21 червня 2013 року в сумі 6720,63 долари США.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір в сумі 3654 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.207,215,217,228,253,256,257,258,261,267,509,525,526,530, 549-551,610,612,626-628,1048-1050,1054 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001, м.Київ, вул.Грушевського,1д, ) заборгованість за кредитним договором №DNT0AK00210081 від 22 червня 2006 року, яка утворилась станом на 24 грудня 2014 року, в сумі 24768,18 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 18047,55 доларів США, заборгованості по відсотках за період лютого 2012 року по 21 червня 2013 року в сумі 6720,63 долари США, а також стягнути судовий збір в сумі 3654 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 грудня 2023 року.

Суддя С.Ю.Казак