УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2023 року м. Мукачево Справа №303/11639/23

2/303/1839/23

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву про забезпечення позову по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до відповідача товаритсва з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Тячівська міська рада Закарпатської області в особі державного реєстратора Лазар Діани Василівни

про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

1 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 129,20 кв. м., житловою 63,80 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (наділі - Домоволодіння) та заборони здійснювати будь - які реєстраційні дії щодо відчуження домоволодіння за, що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заява обґрунтовуються доводами про те, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить вищезазначене домоволодіння, однак позивачу з ухвали суду про відкриття провадження від 22.09.2023 по цивільній справі №303/7975/23 стало відомо про набуття права власності на її майно ТОВ «Діджи Фінанс».

Відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна було здійснено на підставі рішення державного реєстратора Лазар Д.В. При цьому позивач вважає, що відповідач при набутті предмету іпотеки не надав державному реєстратору документів необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

За твердженням позивача, під час позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано вимог Закону України «Про іпотеку». Крім того, відповідач самовільно зняв з реєстрації всіх зареєстрованих осіб з предмету іпотеки без судового рішення.

В зв`язку з наведеним позивач звертається до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого відбулося відчуження домоволодіння, що належить їй на праві приватної спільної часткової власності.

З метою виключення потенційної можливості невиконання рішення суду, що значно ускладнить відновлення попереднього становища, ОСОБА_1 просить вжити вищевказані заходи забезпечення позову.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд констатує наступне.

Відповідно до частин першої та другої ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

Отже, заходи забезпечення позову (вимог), без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь заявника вже не призведе до захисту прав або інтересів заявника, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Фактичний аналіз змісту матеріалів заяви про забезпечення позову свідчить про те, що на момент розгляду заяви домоволодіння, яке належало на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перейшло у власність ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Лазар Д.В. від 21.10.2021, індексний номер 61048971.

За таких обставин, існує потенційна ймовірність можливості відчуження (реалізації) ТОВ «Діджи Фінанс» вказаного об`єкту нерухомості на користь третіх осіб, що є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на домоволодіння.

Поряд з цим, посилання заявника, що зазначене домоволодіння належало на праві приватної спільної часткової власності їй та ОСОБА_2 не відповідає дійсності, оскільки відповідно до поданих копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення МВК №193 від 29.08.2006 року та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №12461604 від 10.11.2006, таке належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/3 частики) та ОСОБА_3 (2/3 частки).

Надаючи оцінку доводам заявника щодо необхідності задоволення заяви у вказаний вище спосіб слід констатувати, що заявником належним чином обґрунтовано можливість утруднення або унеможливлення виконання рішення суду в справі, існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення у цивільній справі, а також те, що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Відносно вимоги про забезпечення позову, шляхом встановлення заборони здійснювати будь - які реєстраційні дії щодо відчуження вищезазначеного домоволодіння, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що "під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами".

Разом з тим, згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Застосовуючи захід забезпечення позову суд має навести обґрунтування необхідності вжиття саме такого заходу забезпечення позову, а також вмотивувати підстави, за яких дійшов висновку про те, що ефективний захист і поновлення прав та законних інтересів позивача не може бути забезпечений у разі вжиття іншого заходу (заходів).

Вжиття судом такого виду заходу забезпечення позову як арешт нерухомого майна, суд вважає достатнім для досягнення мети вжиття заходів забезпечення позову.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Ураховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача, які мають бути співмірними з негативними наслідками, що можуть настати від вжиття цих заходів, а також конкретні обставини зазначеної справи, суд вважає, що достатнім та ефективним способом забезпечення позову є накладення арешту на спірне нерухоме майно.

За таких обставин, у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині заборони на здійснення будь - яких реєстраційних дій щодо відчуження спірного домоволодіння слід відмовити.

Таким чином, з метою виключення потенційної можливості невиконання рішення суду за результатами розгляду справи про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, заяву слід задоволити частково, шляхом накладення арешту на домоволодіння.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 81, 149-153, 260 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Накласти арешт на домоволодіння, загальною площею 129,20 кв. м., житловою 63,80 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

2.1. В задоволенні іншої частини вимог за заявою про забезпечення позову відмовити.

3. Копію ухвали направити Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

4. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

5. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

6. Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

7. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: товаритсво з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», 04112, м.Київ, вул. Авіоконструктора І. Сікорського, буд. 8.

Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Тячівська міська рада Закарпатської області в особі державного реєстратора Лазар Діани Василівни, 90500, м.Тячів, вул. Шевченка 2.

Суддя В.В. Кость