Справа № 161/6190/23
Провадження № 2/161/2196/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Шарунович К.П.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гордійчук Мирослава Вікторівна, про встановлення факту та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гордійчук Мирослава Вікторівна (далі третя особа), про встановлення факту та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ), з яким, як стверджує позивач, вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з 01 березня 2004 року.

Позивач зазначає, що за час проживання у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 вони набули на праві спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:3498.

Відповідач у справі, яка є донькою ОСОБА_3 та його спадкоємцем першої черги, не визнає вищенаведених фактів, у зв`язку з чим позивач просить суд:

1)встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу позивача та ОСОБА_3 у період з 10 березня 2004 року по 16 жовтня 2021 року;

2)визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ;

3)визнати за позивачем право власності на 1/2 частину на житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ;

4)визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:3498.

Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що спірний житловий будинок був набутий ОСОБА_3 у власність у 2000 році, коли він власними силами звів новий будинок, замість старого, який був знищений внаслідок пожежі. Земельна ділянка була набута ОСОБА_3 в порядку приватизації, тому також не відноситься до складу спільної власності подружжя.

В судове засідання сторони не прибули.

Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зі смертю родича. Суддя відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки явка представника позивача у судове засідання є повторною, а тому на підставі п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд продовжує розгляд справи, в незалежності від причин неявки.

Від представника відповідача надійшло клопотання про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги заперечує.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких міркувань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.13).

Згідно матеріалів спадкової справи, відповідач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 та єдиним спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину (а.с. 64, 94).

До 01 березня 2004 року позивач ОСОБА_1 перебувала в іншому шлюбі (а.с.8).

Також, з матеріалів справи слідує, що з лютого 2000 року позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , де знаходиться спірний будинок, і де також до своєї смерті проживав ОСОБА_3 (а.с.9).

За час свого життя, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 05 жовтня 2009 року серії ЯЕ №320594 ОСОБА_3 набув на праві власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:3498. Сторонами не заперечується, що вказана земельні ділянка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , під спірним житловим будинком (а.с.18).

Також, згідно даних погосподарської книги Промінського старостівського округу Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 . Рік побудови 2000 (а.с.97).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що покійного ОСОБА_3 знав давно, оскільки вони були односельчанами. У 1997 році свідок був головою колгоспу у с. Вербаїв, а у 1998 році батьківська хата ОСОБА_3 , де він і проживав згоріла внаслідок пожежі. Свідок виїжджав на цю пожежу та особисто бачив це. Тоді свідок зібрав правління колгоспу, де вони прийняли рішення допомогти ОСОБА_3 відбудувати будинок, зокрема надали йому будівельні матеріалів за рахунок списаного приміщення колгоспу. Свідок також особисто віддав йому два дубових вікна. Новий будинок ОСОБА_3 зводив швидко, оскільки був гарним господарем, мав поля, які обробляв та мав прибуток з того. Будинок зведений десь біля 2000 року. Позивача свідок знає, але стверджує, що у 2000 році вони не проживали з ОСОБА_3 , а стали проживати пізніше.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_5 показала, що ОСОБА_3 був її двоюрідним братом. Вказує, що ОСОБА_3 проживав у батьківській хаті у с. Вербаїв Луцького району. У 1998 році будинок згорів, і ОСОБА_3 його відбудував за допомогою голови колгоспа. Позивача свідок бачила, вказує, що вона десь з 2000 року приїжджала в село на заробітки. Потім свідок взнала, що ОСОБА_3 проживає разом з позивачем. Бачила позивача на похороні ОСОБА_3 , а також, коли гостювала у нього.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що з покійним ОСОБА_3 вони були друзями. Вказує, що ОСОБА_3 був заможний, оскільки коли в нього згорів будинок, він його відбудував. Свідок вказує, що будинок ОСОБА_3 будував сам. З позивачем, як жінкою, ОСОБА_3 почав жити десь о 2004 році.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також відповідно до ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З аналізу вищенаведених положень СК України слідує, що визначальним під час віднесення майна до спільної сумісної власності, в тому числі у разі проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, без шлюбу, є час та спосіб набуття майна кожним з подружжя.

Дослідивши всі надані сторонами докази у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 , був набутий ОСОБА_3 у власність після 01 березня 2004 року, коли, як стверджує позивач, вона почала проживати з ОСОБА_3 однієї сім`єю.

Так, з показів допитаних свідків слідує, що у 1998 році батьківська хата ОСОБА_3 , яка знаходилася за адресою АДРЕСА_1 , була знищена внаслідок пожежі. Позивач у своїх заявах по суті позову не висловила своєї позиції, чи визнає вона цей факт чи ні, але і доказів протилежного суду не надала.

Надалі, з показів свідків слідує, що ОСОБА_3 самостійно відбудовував вказаний будинок, зокрема і за допомогою голови місцевого колгоспу свідка ОСОБА_4 . З матеріалів погосподарської книги слідує, що у 2000 році вказаний будинок був побудований.

Сама позивач зареєстрована за адресою спірного будинку, починаючи з лютого 2000 року, що свідчить про те, що вказаний будинок вже існував в цей період. Її доводи в цій частині про те, що вона була зареєстрована у літній кухні, в якій вони і проживали з ОСОБА_3 нічим не підтверджуються, а реєстрація місця проживання у господарській будівлі, якою по суті є літня кухня, чинним законодавством не передбачена.

Позивач будь-яких доказів того, що вказаний будинок був побудований саме після 2004 року, як вона стверджує, не надала. Її доводи, викладені у відповіді на відзив, з описаною, на її думку, хронологією будівництва будинку, нічим не підтверджуються. Сама ж хронологія будівництва також викликає питання у суду щодо достовірності.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 не міг самостійно збудувати будинок через проблеми зі здоров`ям є надуманими, оскільки будь-яких доказів того, що у період з 1998 по 2000 роки стан здоров`я останнього не дозволяв йому займатися будівництвом будинку суду надано не було.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не надала суду будь-яких доказів того, що ОСОБА_3 збудував будинок за адресою АДРЕСА_1 , не у 2000 році, а після 2004 року, суд дійшов висновку, що її позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя в цій частині є необґрунтованими.

Що стосується земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3498, то суд зазначає, що вказана земельна ділянка набута ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації у 2009 році, а тому це майно в будь-якому разі було особистою приватною власністю останнього. Тому в цій частині позовні вимоги є також необґрунтованими.

Що стосується позовних вимог про встановлення факту, суд зазначає таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд зауважує, що чинним ЦК України прямо не передбачений такий спосіб захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права як встановлення певного факту. Одночасно п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, але такі справи розглядаються в порядку окремого провадження. Зважаючи на наявність спору між сторонами з приводу належності спірного майна до складу спільної сумісної власності подружжя, такий факт може бути встановлений і в порядку позовного провадження, адже наявність спору унеможливлює розгляд справи в порядку окремого провадження.

Одночасно, від встановлення певного факту у судовому порядку, як окремої позовної вимоги, повинно залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Проте, в даному випадку від встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки однією сім`єю у період з 01 березня 2004 року по 16 жовтня 2021 року, не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових прав позивача, адже судом було встановлено, що спірне нерухоме майно, яке є предметом цього спору не може входити до складу спільної сумісної власності подружжя, як набуте у власність до 2004 року (житловий будинок) та в порядку безоплатної приватизації (земельна ділянка).

Будь-якої іншої мети для встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 , окрім, як вирішення спору зі спадкоємцем щодо належності чи неналежності певного майна до складу спільної сумісної власності, позивач у позові не навела.

Отже, оскільки від встановлення факту спільного проживання позивач з ОСОБА_3 не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових прав позивача, зокрема і в контексті заявлених підстав позову, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Керуючись ст.265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гордійчук Мирослава Вікторівна, про встановлення факту та визнання права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача є приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гордійчук Мирослава Вікторівна, м.Луцьк, вул. Євгена Сверстюка, 1, оф.214.

Повний текст рішення складений та підписаний 04 грудня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк