ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірина Леонідівна про визнання протиправними дій реєстратора, скасування рішення та державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, разом із яким подав заяву про його забезпечення в якій просив вжити заходів по забезпеченню позову та заборонити власнику майна та будь-яким особам у тому числі приватним та державним нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, товарним біржам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, суборенду або позику чи позичку, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані із державною реєстрацією речових прав (зокрема, внесення змін та скасування), щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65.4 кв.м., житлова площа 38.6 кв.м. до набрання рішення суду законної сили та заборонити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), а також будь - яким іншим особам, які діють в інтересах або за дорученням ОСОБА_1 до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . загальною площею 65,4 кв.м., житлова площа 38.6 кв.м.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що спірна квартира належала йому на праві власності та була предметом договору іпотеки укладеного між ним та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, за яким останній був позичкодавцем. У вересні 2023 року йому стало відомо, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стадник І.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , яке як він вважає було здійснено без відповідних підстав та всупереч вимогам закону. Враховуючи те, що предметом спору є визнання протиправними дій реєстратора, скасування рішення та державної реєстрації права власності на спірну квартиру вважав, що існує реальна загроза його правам через продавання, знищення чи знецінення спірної квартири, що призведе до ускладнень виконання рішення суду, а також до можливих порушень прав та інтересів інших осіб.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 вересня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено власнику майна та будь-яким особам у тому числі приватним та державним нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, товарним біржам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, суборенду або позику чи позичку, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані із державною реєстрацією речових прав (зокрема, внесення змін та скасування), щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65.4 кв.м., житлова площа 38.6 кв.м. до набрання рішення суду законної сили.

Заборонено ОСОБА_1 , а також будь - яким іншим особам, які діють в інтересах або за дорученням ОСОБА_1 до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . загальною площею 65,4 кв.м., житлова площа 38.6 кв.м..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову, якою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову повернути заявнику, як таку, що не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначав, що застосовані судом за заявою позивача заходи забезпечення позову є не співмірними із його позовними вимогами, оскільки вселення та користування квартирою жодним чином не може ускладнити виконання можливого рішення у цій справі зокрема щодо визнання дій державного реєстратора неправомірними, а лише порушує гарантоване законом право власності відповідача. Крім того, вважає, що ОСОБА_2 належними та допустимим доказами не довів, що з боку відповідача вчинялись якісь дії спрямовані на відчуження чи пошкодження спірного нерухомого майна.

Від представника позивача надійшли пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначала, що аргументи наведені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам закону. Крім того, звертала увагу, що зі сторони відповідача вже здійснені дії, які свідчать про його наміри реалізувати спірну квартиру, зокрема знімає з реєстрації осіб, які в ній проживають.

Від представника відповідача також надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких просить врахувати висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15.11.2023 року у справі №185/7362/22 щодо того, що до спростування правомірності правочину всі права набуті сторонами за ним можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.

В судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 адвокат Гейко В.І.та представник ОСОБА_2 - адвокат Зінченко Г.В..

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.

Пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції предметом позову у даній справі є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_3 , права власності на яку від ОСОБА_2

перейшло до ОСОБА_1 за іпотечним договором на підставі рішення приватного нотаріуса Стаднік І.Л..

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 наголошував на тому, що дії приватного нотаріуса щодо перереєстрації права власності на ОСОБА_1 є незаконними і відповідач своїми діями підтверджує побоювання відповідача щодо реалізації спірного майна третім особам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову.

Враховуючи наведене судом першої інстанції зазначені вимоги дотримані.

Як зазначалось вище умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Враховуючи обґрунтованість ризиків невиконання можливого рішення суду, та те, що вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень власника майна в його правах, колегія суддів приходить до висновку про правомірність висновку щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони будь-яким особам у тому числі приватним та державним нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, товарним біржам вчиняти будь-які дії щодо відчуження та реєстрації речових прав щодо квартири АДРЕСА_3 ., а також дії, спрямовані на вселення чи користування спірною квартирою.

Зазначений спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами щодо необхідності застосування заходів забезпечення, які випливають з фактичних обставин справи та свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень статей 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень титульного власника в його правах, а тому вважає, що є всі підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Очевидно, що в разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та забороною вчиняти певні дії є ризики, що буде ускладнено чи унеможливлене виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача щодо спірного майна, титульним власником(на кого оформлено відповідне право власності) якого є відповідач.

У випадку невжиття заходів забезпечення позову та за умови ухвалення судового рішення на користь позивача виконати таке рішення буде складно або взагалі неможливо, адже під час розгляду справи по суті спірне майно може бути будь-яким способом відчужене третім особам або проведені певні зміни щодо його конфігурацій, що ставить під загрозу виконання майбутнього судового рішення, у випадку задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є співмірними заявленим позовним вимогам, цілком відповідають характеру спірних правовідносин і ніяким чином не порушать прав учасників спору, а навпаки, зможуть забезпечити рівність таких прав.

Суд вважає, що в даному випадку інтереси та права відповідача таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті, вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення не на користь позивача, відповідач і надалі зможе реалізувати свої права стосовно майна, яке на цей момент є спірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду є незаконною, постановлена із порушенням норм процесуального права, зокрема ст.151 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції дослідив всебічно, повно і з`ясувавши усі обставини справи, надав об`єктивну оцінку правовідносинам, з урахуванням суті спору, та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення заяви. Посилання представника позивача на позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 року не приймаються до уваги, оскільки підстави та предмет позову, а також процесуальні питання, які вирішувались в рамках розгляду цих прав відрізняються, тобто не є тотожними.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини, їм надано належну оцінку, постановлено законне і обґрунтоване судове рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних по суті спору висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на спірне майно.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: