Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 511/1398/19

провадження № 61-17172св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Бецилівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, ОСОБА_2 ,

третя особа - державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Бойко Олег Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Магера Руслан Юрійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на земельну частку (пай) та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 (мати позивача) 03 серпня 2000 року на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала

ОСОБА_3 сертифікат серії ОД № 0105916 на право на земельну частку (пай) площею 10,6 умовних кадастрових га у селі Новоселівка Роздільнянського району Одеської області на землях колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» (далі - КСП «Зоря»). Разом з тим у договорі дарування допущено помилку у прізвищі обдарованої, а саме зазначено « ОСОБА_5 » замість правильного « ОСОБА_6 », проте нотаріус відмовив у виправленні вказаної помилки та рекомендував звернутися до суду.

У 2019 році після смерті матері позивач дізналась про те, що станом на

31 грудня 2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано державний акт серії ОД № 082429 на право власності на земельну ділянку площею 14,08 га на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, який був виданий на підставі вказаного вище сертифіката та ще одного сертифіката серії ОД № 0226387 (на земельну частку (пай) площею 9,2 умовних кадастрових га), який ОСОБА_4 успадкувала після смерті чоловіка. Зазначала, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , оскільки саме на нього складено заповіт.

Водночас державний акт від 18 листопада 2003 року серії ОД № 082429 отримано ОСОБА_4 , зокрема, і на земельну частку (пай) площею

10,6 умовних кадастрових га, яка вже їй не належала, так як сертифікат

серії ОД № 0105916 був подарований позивачу, тому вказаний державний акт підлягає визнанню недійсним. ОСОБА_2 не визнає право ОСОБА_3 на подаровану їй земельну частку (пай), тому це право необхідно підтвердити судовим рішенням, оскільки у позивача відсутній спірний сертифікат.

На підставі викладеного ОСОБА_3 з урахуванням уточнених позовних вимог просила: встановити факт належності їй нотаріально посвідченого договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом

від 03 серпня 2000 року, укладеного на користь ОСОБА_7 ; визнати за нею право власності на право на земельну частку (пай) площею 10,6 умовних кадастрових га на землях КСП «Зоря» села Новоселівка Роздільнянського району Одеської області, посвідченого сертифікатом серії АВН № 525641 на ім`я ОСОБА_4 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ОД № 082429, виданий 18 листопада 2003 року Бецилівською сільською радою Роздільнянського району Одеської області на ім`я ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 14,08 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер :01:004:0044.

Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 лютого 2020 року позов задоволено.

Встановлено факт, що договір дарування права на земельну частку (пай) відповідно до сертифіката серії ОД № 0105916, посвідчений 03 серпня

2000 року приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Грубиком Б. І., зареєстрований у реєстрі за номером 2119, на ім`я ОСОБА_8 належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на право на земельну частку (пай) площею 10,6 га в умовних кадастрових га, що розташована на землях КСП «Зоря» села Новоселівка Роздільнянського району Одеської області, яка відповідно до договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом серії АВН № 25641

від 03 серпня 2000 року, була оформлена на ім`я ОСОБА_8 .

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ОД № 082429, виданий 18 листопада 2003 року Бецилівською сільською радою Роздільнянського району Одеської області на ім`я

ОСОБА_4 та зареєстрований за номером АДРЕСА_1 , щодо земельної ділянки площею 14,08 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, кадастровий номер :01:004:0044.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у написанні прізвища обдарованої у договорі дарування від 03 серпня 2000 року замість прізвища « ОСОБА_6 » вказано « ОСОБА_5 », тобто допущено помилку, оскільки всі інші дані зазначеної особи збігаються і саме у позивача знаходиться оригінал цього договору. ОСОБА_3 відповідно до чинного станом на 03 серпня 2000 року законодавства за договором дарування набула право власності на право

на земельну частку (пай) площею 10,6 умовних кадастрових га, яка розташована в селі Новоселівка Роздільнянського району Одеської області на землях КСП «Зоря», що посвідчено сертифікатом серії ОД № 0105916, який виданий Роздільнянською районною державною адміністрацією

15 лютого 1997 року.

Позивач втратила сам предмет договору дарування - сертифікат про право власності на земельну частку (пай) серії ОД № 0105916, тому вона правомірно звернулась до суду з вимогою про підтвердження свого права власності на право на земельну частку (пай). Отже, на підставі

статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за позивачем належить визнати право на земельну частку (пай), яке вона отримала на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, оскільки зібраними у справі доказами доведено його укладення та виконання.

ОСОБА_4 не мала права розпоряджатися сертифікатом серії ОД

№ 0105916 після укладення договору дарування, оскільки це право було предметом виконаного дарувальником зобов`язання за вказаним правочином. Новим власником зазначеного сертифіката та права на земельну частку (пай) стала ОСОБА_8 , тому отримання

ОСОБА_4 на підставі подарованого сертифіката права власності на земельну ділянку без розірвання в установленому законом порядку нотаріально посвідченого договору дарування є незаконним. Доказів розірвання в установленому законом порядку договору дарування

від 03 серпня 2000 року суду не надано.

Оскільки суд першої інстанції задовольняє основні вимоги позивача, то, відповідно, з підтвердженням права позивача на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом серії ОД № 0105916, задоволенню підлягають похідні вимоги і підлягає скасуванню державний акт про право власності на земельну ділянку серії ОД № 082429, виданий Роздільнянським районним відділом земельних ресурсів 18 листопада 2003 року на земельну ділянку площею 14,08 га, кадастровий номер якої :01:004:0044, так як він виданий на ім`я ОСОБА_4 на підставі одного із сертифікатів (серії ОД

№ 0105916) про право на земельну частку (пай), який останній не належав.

Позиція ОСОБА_3 про те, що про порушення своїх прав вона дізналась

у серпні 2019 року, не спростовано в суді. Особа, яка порушила права позивача, - ОСОБА_4 , на час розгляду справи померла, не може заперечувати викладені позивачем факти. Даних про те, що при житті ОСОБА_4 оспорила укладений нею на користь дочки договір дарування, немає, цей правочин чинний.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 лютого 2020 року в частині визнання права власності на земельну частку (пай) та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір дарування права на земельну частку (пай) згідно із сертифікатом серії ОД № 0105916, посвідчений 03 серпня 2000 року приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Грубиком Б. І., зареєстрований у реєстрі за номером 2119, на ім`я ОСОБА_8 належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час розгляду справи сертифікат про право власності на земельну

частку (пай) серії ОД № 0105916 не існує, оскільки замість нього був виданий державний акт про право приватної власності на землю. Отримання державного акта на право власності на земельну ділянку проводиться в обмін тільки на сертифікат, на підставі чого і був виданий

18 листопада 2003 року державний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 . Позивачу при укладенні договору дарування

від 03 серпня 2000 року сертифікат про право на земельну частку (пай)

серії ОД № 0105916 не передавався. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) згідно з указаним сертифікатом та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю серії ОД № 082429.

Апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про втрату сертифіката серії ОД № 0105916 на право власності на земельну частку (пай) на час укладення договору дарування, оскільки після укладення вказаного договору цей сертифікат був реалізований та виділено земельну ділянку в натурі. Також колегія суддів не погодилася з доводами

ОСОБА_2 щодо застосування позовної давності, оскільки дійшла висновку, що відмовити у задоволенні позову необхідно за його безпідставністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Магера Р. Ю.,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року та залишити в силі рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 лютого 2020 року.

Доводи та вимоги касаційної скарги позивача зводяться до незгоди

з постановою апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на земельну частку (пай) та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку.

Відповідачі та третя особа не оскаржували постанову апеляційного

суду, зокрема, в частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, тому відповідно до частини першої

статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) зазначене судове рішення в цій частині не є предметом касаційного перегляду.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень ОСОБА_3 ,

в інтересах якої діє адвокат Магера Р. Ю., посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, статей 128, 153, 154, 243 Цивільного кодексу Української РСР

(далі - ЦК Української РСР в редакції 1993 року, Указу Президента України від 21 квітня 1998 року № 332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах від 06 червня 1996 року № 14/5/48. Зазначав, що саме відсутній висновок щодо наслідків укладення договорів відчуження земельних часток (паїв).

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду не відповідає фактичним обставинам справи. Зібраними у справі доказами підтверджено, що спірний державний акт на право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_4 , зокрема, на підставі сертифіката серії ОД № 0105916 на право на земельну частку (пай) площею 10,6 умовних кадастрових га, що належав позивачу на підставі договору дарування, який є чинним, не скасований та не оскаржений, тому порушено права останньої. Договір дарування посвідчено нотаріусом.

На даний час позивач втратила сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0105916, який є невід`ємною частиною договору дарування від 03 серпня 2000 року. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що спірний сертифікат при укладенні договору дарування не передавався позивачу, оскільки такі обставини спростовуються зібраними у справі доказами, зокрема, і змістом вказаного правочину, який підписано його сторонами та посвідчено нотаріусом.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 не мала права оскаржувати державний акт на право власності на земельну ділянку. Суд апеляційної інстанції неправильно переоцінив докази, встановлені у суді першої інстанції. Позивач має право на захист порушеного права, тому за нею потрібно визнати право власності на земельну частку (пай) на підставі статті 392 ЦК України. Оскільки позовні вимоги щодо підтвердження

права позивача на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом

серії ОД № 0105916, є обґрунтованими та доведеними, то похідні вимоги також підлягають задоволенню, а саме підлягає скасуванню державний акт

серії ОД № 082429, виданий 18 листопада 2003 року Бецилівською сільською радою Роздільнянського району Одеської області на ім`я

ОСОБА_4 .

Апеляційний суд безпідставно послався на ту обставину, що

нотаріально посвідчений договір дарування сертифіката не був позивачем зареєстрований у районній державній адміністрації і, відповідно,

у сертифікат не вносились відповідні зміни у зв`язку з передачею права власності, оскільки такі обставини не свідчать про те, що цей договір не набрав чинності, так як зазначений правочин вчинено до набрання чинності законодавством, за яким право власності на нерухоме майно виникало після його державної реєстрації.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не визнав договір дарування недійсним або нікчемним (така вимога не заявлялась будь-ким зі сторін), однак безпідставно зазначив, що цей правочин не породжує будь-яких наслідків.

Апеляційний суд проігнорував наявність договору дарування сертифіката на право на земельну частку (пай), не вмотивував своє рішення щодо наслідків його укладення для ОСОБА_9 на час укладення договору дарування законодавство передбачало можливість відчуження права на земельну частку (пай).

Договір дарування сертифіката не оскаржувався, право на виділення земельної частки (паю) у власника сертифіката серії ОД № 0105916 не припинено (не скасовано), однак це право на виділення земельної ділянки

у натурі на місцевості реалізувала особа, яка договором дарування передала своє право на сертифікат іншій особі (позивачу) до реалізації права на виділення земельної ділянки на місцевості та отримання державного акта. В оскаржуваній постанові відсутні мотиви, з яких виходив апеляційний суд при вирішенні спору.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

04 січня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 23 березня

2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ у зв`язку з обранням судді Мартєва С. Ю. до Великої Палати Верховного Суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями у справі № 511/1398/19 (провадження № 61-17172св21) визначено суддю-доповідача Ігнатенка В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_4 була рідною матір`ю позивача - ОСОБА_3 ( ОСОБА_10 до зміни прізвища при одруженні).

Приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Грубик Б. І. за реєстровим № 2119 посвідчив договір дарування

від 03 серпня 2000 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 ( ОСОБА_8 ) сертифікат на право на земельну частку (пай)

серії ОД № 0105916, виданий Роздільнянською районною державною адміністрацією 15 лютого 1997 року, площею 10,6 умовних кадастрових га, що розташована у селі Новоселівка Роздільнянського району Одеської області на землях КСП «Зоря», вартістю 29 823 грн.

У договорі дарування права на земельну частку (пай), посвідченого

03 серпня 2000 року приватним нотаріусом Грубиком Б. І., прізвище обдарованої зазначено як « ОСОБА_5 », у той час, коли відповідно до паспорту

її прізвище зазначено як « ОСОБА_6 ».

Суд першої інстанції встановив, що в написанні прізвища обдарованої допущено помилку, оскільки всі інші дані зазначеної особи збігаються і саме у позивача наявний оригінал вказаного договору.

Суд першої інстанції встановив, що договір дарування від 03 серпня

2000 року був укладений до набрання чинності статтею 1 Закону

України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», тобто

до 18 січня 2001 року, якою, зокрема, було встановлено тимчасову заборону на дарування земельної частки (паю). Сертифікат виготовлявся в одному екземплярі, який передавався власнику особисто. При вчиненні угоди сертифікат не залишався у справі нотаріуса, підлягав поверненню власнику. Також на сертифікаті нотаріусом не робилася відмітка.

Договір дарування від 03 серпня 2000 року після його укладення не був зареєстрований позивачем у районній державній адміністрації за

місцем знаходження колишнього колективного сільськогосподарського підприємства із земель якого виділена частка (пай).

Обдарована ОСОБА_3 за виділенням отриманої у дар земельної частки (паю) в натурі до відповідних органів не зверталась, документи на право власності на земельну ділянку не отримувала.

Апеляційний суд також встановив, що сертифікат про право на земельну частку (пай) серії ОД № 0105916 не передавався ОСОБА_3 при укладанні договору дарування від 03 серпня 2000 року.

Роздільнянський районний відділ земельних ресурсів 18 листопада

2003 року видав ОСОБА_4 державний акт серії ОД № 082429 про право власності на земельну ділянку площею 14,08 га, кадастровий номер :01:004:0044, розташовану на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області.

З акта про перенесення в натурі меж земельної ділянки від 26 жовтня

2003 року на підставі рішення Бецилівської сільської ради Бецилівської сільської ради від 26 жовтня 2003 року № 38 «Про передачу земельних часток (паїв) в натурі із земель колективної власності колишнього

КСП «Зоря» встановлено, що при видачі вказаного державного акта виділено ОСОБА_4 дві земельні ділянки як власнику сертифікатів

серії ОД № 0105916 та № 0226387. Відповідно до зазначеного акта площа виділеної земельної ділянки складає 14,08 га (земельна частка (пай)

№ 194, 195, розміщена на масиві № 17).

Перший сертифікат, який вказано в акті від 26 жовтня 2003 року, - це сертифікат серії ОД № 0105916, який ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_11 .

Другий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0226387, яка перебувала у колективній власності КСП «Зоря» у селі Новоселівка Роздільнянського району Одеської області, належав ОСОБА_4 на підставі виданого 25 лютого 1998 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААК № 757773. Вказаний сертифікат (серії ОД № 0226387) ОСОБА_4 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_12 .

Апеляційний суд встановив, що на час розгляду справи сертифікат про право власності на земельну частку (пай) серії ОД № 0105916 не існує, замість нього був виданий державний акт про право приватної власності на землю.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 відкрито спадкову справу № 58/2018. ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_2

у нотаріальну контору надав заповіт померлої ОСОБА_4 від 11 грудня 2009 року на його ім`я.

Зі змісту заповіту від 11 грудня 2009 року вбачається, що ОСОБА_4

у присутності двох свідків заповіла ОСОБА_2 належну їй на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ОД № 082429, виданого Роздільнянським районним відділом земельних ресурсів 18 листопада 2003 року, земельну ділянку площею

14,08 га, кадастровий номер :01:004:0044, розташовану на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області.

ОСОБА_2 у суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

(частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач вказувала, що вона

є власником сертифіката серії ОД № 0105916 на право на земельну частку (пай) площею 10,6 умовних кадастрових га, який їй 03 серпня 2000 року подарувала ОСОБА_4 (мати), проте остання на підставі, зокрема, цього ж акта отримала свідоцтво про право власності від серії ОД № 082429

від 18 листопада 2003 року на земельну ділянку площею 14,08 га, а після її смерті власником цього майна став ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом. Зазначала, що її порушені права підлягають захисту в судовому порядку, оскільки ОСОБА_4 не мала права отримувати свідоцтво про право власності на підставі сертифіката серії ОД № 0105916.

Заперечуючи проти заявлених у справі вимог, ОСОБА_2 вказував, що спірний сертифікати на право на земельну частку (пай) не існує, оскільки на його підставі виділено у натурі земельну ділянку та видано відповідний державний акт на право власності на землю. Вказував, що ОСОБА_3 протягом 16 років не скористалася своїм правом на судовий захист та протягом 19 років не скористалася можливим правом на набуття права власності на земельну частку (пай). ОСОБА_4 спочатку подарувала сертифікат серії ОД № 0105916 дочці, а потім на підставі цього ж сертифікату та ще одного сертифікату отримала при житті земельну ділянку й оформила право власності на неї, тобто вона розірвала договір дарування та реалізувала своє право на отримання земельної ділянки в натурі, а після виділення земельної ділянки в натурі сертифікат про право власності на земельну частку (пай) перестав бути дійсним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).

Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 342/208/20.

У пункті 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено,

що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 цього ж Указу Президента України

від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на частку (пай)

мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому

і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Встановлено, що ОСОБА_4 була власником сертифіката серії ОД

№ 0105916, виданого Роздільнянською районною державною адміністрацією 15 лютого 1997 року, на право на земельну частку (пай) площею 10,6 умовних кадастрових га, що розташована у селі Новоселівка Роздільнянського району Одеської області на землях КСП «Зоря».

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних

часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель,

що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в

Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі

(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай),

є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Апеляційний суд встановив, що сертифікат про право на земельну частку (пай) серії ОД № 0105916 не передавався ОСОБА_3 при укладенні договору дарування від 03 серпня 2000 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 243 ЦК Української РСР

(в редакції, чинній на час укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно

у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

У пункті 7 договору дарування було визначено обов`язок зареєструвати цей правочин у відповідній районній державній адміністрації з внесенням відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Суди встановили, що договір дарування від 03 серпня 2000 року після його укладення не був зареєстрований позивачем у районній державній адміністрації за місцем знаходження колишнього колективного сільськогосподарського підприємства із земель якого виділена частка (пай). У матеріалах справи також відсутні докази внесення відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Роздільнянський районний відділ земельних ресурсів 18 листопада

2003 року видав ОСОБА_4 державний акт серії ОД № 082429 про право власності на земельну ділянку площею 14,08 га, кадастровий номер :01:004:0044, розташовану на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі спірного державного акта про право власності на земельну ділянку) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

З акта про перенесення в натурі меж земельної ділянки від 26 жовтня

2003 року на підставі рішення Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 26 жовтня 2003 року № 38 «Про передачу земельних часток (паїв) в натурі із земель колективної власності колишнього КСП «Зоря» встановлено, що при видачі вказаного державного акта виділено ОСОБА_4 дві земельні ділянки як власнику сертифікатів серії ОД № 0105916 та № 0226387. Відповідно до зазначеного акта площа виділеної земельної ділянки складає 14,08 га (земельна частка (пай)

№ 194, 195, розміщена на масиві № НОМЕР_1 ).

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю

(пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Таким чином, на час вирішення судами спору у цій справі права на земельну частку (пай), підтверджені сертифікатом серії ОД № 0105916, були припинені.

Встановлено, що сертифікат серії ОД № 0105916 на час розгляду справи

у позивача відсутній.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що на час розгляду справи сертифікат про право власності на земельну

частку (пай) серії ОД № 0105916 не існує, оскільки замість нього був виданий державний акт про право приватної власності на землю. Отримання державного акта на право власності на земельну ділянку проводиться в обмін тільки на сертифікат, на підставі чого і був виданий

18 листопада 2003 року державний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 . Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) згідно з указаним сертифікатом.

Апеляційний суд правильно відмовив й у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю серії ОД № 082429.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні

ним права користування та розпоряджання своїм майном

(стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_3 вказувала, що

ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , зокрема, спірної земельної ділянки площею 14,08 га відповідно до державного акта серії ОД № 082429 (кадастровий номер :01:004:0044, розташована на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області).

Зі змісту заповіту від 11 грудня 2009 року вбачається, що ОСОБА_4

у присутності двох свідків заповіла ОСОБА_2 належну їй на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ОД № 082429, виданого Роздільнянським районним відділом земельних ресурсів 18 листопада 2003 року, земельну ділянку площею

14,08 га, кадастровий номер :01:004:0044, розташовану на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві

з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

ОСОБА_2 20 листопада 2018 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право приватної власності, правильно встановив характер спірних правовідносин, надав правову оцінку поданим сторонам доказам й обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено вищенаведені обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Указане є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі

№ 127/13957/16-ц викладена правова позиція, що за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При цьому у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того,

що право ОСОБА_3 порушено відповідачами. Позивач не надала до суду належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують існування

у неї права на земельну ділянку площею 14,08 га, кадастровий номер якої :01:004:0044, розташовану на території Бецилівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, яка є об`єктом спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Встановлено, що державний акт серії ОД № 082429 про право власності на земельну ділянку був виданий 18 листопада 2003 року, зокрема, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0105916.

ОСОБА_3 вказувала, що у неї відсутній (втрачений) сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 082429, який був їй подарований 03 серпня 2000 року. Водночас позивач мала об`єктивну можливість звернутися до відповідних органів влади чи інших підприємств та установ за отриманням інформації щодо реалізації права на земельну частку (пай), проте таких дій не вчинила, а з позовом у цій справі звернулася лише 30 липня 2019 року.

Відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16, від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц дійшла висновку, що визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння,

а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Водночас ОСОБА_3 не набула право власності на земельну ділянку на підставі договору дарування сертифікату серії ОД № 0105916, який на час розгляду справи у неї відсутній, а права на земельну частку (пай), підтверджені цим сертифікатом, були припинені відповідно до пункту 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Отже, ОСОБА_3 не була володільцем земельної ділянки, яка є предметом спору у цій справі, тобто відсутні підстави вважати її неволодіючим власником зазначеного майна, тому визнання недійсним державного акта, як й інший спосіб захисту (витребування тощо), не є ефективними за встановлених судами обставин.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19,

від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, оскільки задоволення такої вимоги не поновить права позивача на земельну частку (пай) за сертифікатом, який на час розгляду справи не існує, а права на земельну частку (пай), підтверджені сертифікатом серії ОД № 0105916, були припинені.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відсутній висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо наслідків укладення договорів відчуження земельних часток (паїв))

з огляду на таке.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду

від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд вирішив заявлений у справі спір відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосував норми матеріального права.

Помилковими є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції

не дослідив (безпідставно переоцінив) зібрані у справі докази та не дав їм належну оцінку, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно

і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду

у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені

в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Разом із тим, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Враховуючи викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними є висновки суду апеляційної інстанції по суті заявлених вимог.

У мотивувальній частині оскаржуваної постанови міститься обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною

в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на земельну частку (пай) та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку, тому зазначене судове рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Магера Руслан Юрійович, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на земельну частку (пай) та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук