Справа № 302/502/23
Провадежння № 2/302/139/23
Номер рядка звіту 68
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 31.05.2023 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді : Сидоренко Ю.В.,

при секретарі Царь О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустького району Закарпатської області (місцезнаходження за адресою: смт. Міжгір`я вул.Шевченка буд.77 Хустського району Закарпатської області), про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И В :

08 березня 2023 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що він з відповідачкою ОСОБА_2 уклав шлюб 02 травня 2006 року, який був зареєстрований виконавчому комітеті Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за актовим записом номер № 02, відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , видане 02.05.2006 року.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час є неповнолітніми та надано копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 та свідоцтва про народження НОМЕР_3 .

У позові ОСОБА_1 зазначає, що спільне сімейне життя з відповідачкою не склалося, між сторонами почали виникати різного роду непорозуміння, сварки, конфлікти, вони втратили взаємні почуття один до одного, що створювало негативну, напружену атмосферу в сім`ї та неможливість спільного з відповідачкою проживання. Крім того, позивач вважає, що це негативно може вплинути на подальше виховання їх дітей.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вважає, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися і підстав для їх збереження немає. На протязі вже трьох місяців вони не спілкуються між собою, що стало причиною того, що відповідачка перейшла жити до своїх батьків в АДРЕСА_2 , де і зареєструвала своє постійне проживання. Проте він з дітьми проживають разом в їх будинку АДРЕСА_1 , де також проживає його матір, яка і допомагає йому з доглядом за неповнолітніми дітьми.

ОСОБА_4 самоусунулася від необхідності матеріального забезпечення сім`і.

Вказує, що сторони на теперішній час не пов`язані ані спільним побутом, ані спільними проблемами, ані взаємними правами та обов`язками, сімейні питання спільно не вирішують, внаслідок чого дійшов висновку про необхідність розірвання шлюбу та вважає, не буде суперечити його з відповідачкою інтересам та інтересам їх дітей.

Також позивач зазначає, що відповідачка не має постійної роботи та доходу, та вона має намір виїхати за кордон у Чеську республіку на невизначений термін, а тому, будучи зайнятою цілий робочий день на роботі, належним вихованням та утриманням дітей займатися не зможе. Крім того, син ОСОБА_3 навчається в Міжгірському професійному ліцеї, дочка ОСОБА_5 навчається у 7 класі Лозянського ліцею Міжгірської селищної ради за затвердженою загальноосвітньою українською програмою.

Позивач вказує, що він працевлаштований і має постійний дохід та спроможний забезпечити дітей всім необхідним. Тому, зазначені обставини змушують його звернутися до суду з даним позовом, в якому позивач просить: розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_2 та визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 разом з ним, батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, Зобов`язано третій особі надати суду письмовий висновок щодо можливих варіантів розв`язання спору, сформований за результатами обстеження умов проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання їх батька ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та надати Акт обстеження умов проживання дітей за адресою проживання батька (а.с.30-31).

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.04.2023 року закрито підготовче провадження по справі № 302/502/23 та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.40-41).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник в особі адвоката Белла В.М не з`явилися, проте до суду подано письмові заяви позивача та його представника з проханням розглянути справу без їх участі. Подану позовну заяву та заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять позов задовольнити за підставами, наведеними у позовній заяві. (а.с.44,45).

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про день та час судового розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано 18.05.2023 року відповідачою ОСОБА_2 письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та в якій вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 вона визнає повністю та не заперечує щодо обставин, які викладені у позовній заяві про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їх неповнолітніх дітей (а.с.43).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради в судове засідання не з`явився, проте до суду подано письмову заяву начальника Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І. про розгляд справи за відсутністю представника органу опіки та піклування, додаткових клопотань, пояснень по справі не мають, самостійних вимог щодо предмета спору не заявляють (а.с.34).

Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 302/502/23, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який 02 травня 2006 року зареєстрований виконавчим комітетом Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, оригінал якого міститься в матеріалах справи. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_7 » змінено на прізвище « ОСОБА_8 ».

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу.

Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2,105 ч.3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачкою в ході судового розгляду протилежне не доведено.

Крім того, оскільки позивач ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка ОСОБА_2 визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу у повному обсязі, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням позивача до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення місця проживання неповнолітніх дітей, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За приписами ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Отже, з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Позивач ОСОБА_1 просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним як батьком, що відповідачкою ОСОБА_2 не заперечується, що вбачається з заяви ОСОБА_2 , поданою нею до суду 18.05.2023 року, в якій останньою визнаються заявлені до неї позовні вимоги.

З письмових заяв неповнолітнього ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_3 від 07.02.2023 року (а.с.24-25) вбачається, що вони не заперечує, щоб їх місце проживання було визначене разом з батьком ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , складеного 31.05.2023 року начальником Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І,, фахівця соціальної роботи ОСОБА_9 вбачається, що комісією на місці виявлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Житло розміщено у двоповерховому будинку, складається з восьми кімнат (4 спальні, вітальня, прихожа кімната). В будинку зроблений сучасний ремонт, в наявності побутова техніка, сучасні меблі. В будинку чисто, прибрано, всі речі лежать на своїх місцях. Харчуванням забезпечені у повному обсязі. Для дітей створені всі необхідні умови для розвитку та відпочинку. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 - батько, ОСОБА_3 ,2007 року народження - син; ОСОБА_5 , 2010 року народження - донька; ОСОБА_10 , 1955 року народження - бабуся. Після розірвання шлюбу діти бажають проживати за адресою АДРЕСА_1 разом з батьком у будинку ,де вони зареєстровані та проживають на даний момент (а.с.47).

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за витягом № 282034961 від 29.10.2021 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.17).

З характеристики Лозянського старостинського округу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області за вих.№ 92 від 16.02.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , виховує двох неповнолітніх дітей, спиртні напої не вживає, за характером спокійний, ввічливий. В побуті скромний, з повагою ставиться до своєї матері і до оточуючих. З односельчанами підтримує дружні стосунки. Заяв і скарг на поведінку ОСОБА_1 не надходило (а.с.18).

Довідкою від 16.02.2023 року, виданою Міжгірським АТП 12138 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно з 01.07.2022 року працює у Приватному підприємстві «Міжгірське АТП 12138» на посаді водія пасажирського автобуса (а.с.19).

Як вбачається з довідки за № 35 від 17.02.2023 року, виданої Міжгірським професійним ліцеєм, ОСОБА_3 дійсно навчається в Міжгірському професійному ліцеї за професією слюсар електрик з ремонту електроустаткування, електромонтажник з освітлення та освітлювальних мереж, термін навчання з 01.09.2022 року по 30 червня 2025 рік (а.с.20).

Приймаючи до уваги інтереси дітей, враховуючи тривалість проживання неповнолітніх дітей з батьком, добросовісне виконання позивачем ОСОБА_1 батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення неповнолітніх дітей усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з батьком, чи негативно б впливали на їх виховання та розвиток, враховуючи бажання самих дітей на проживання з батьком, згоду матері на проживання неповнолітніх дітей з батьком ОСОБА_1 та виходячи з якнайкращих інтересів неповнолітніх, суд вважає за можливе визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 разом з батьком, позивачем ОСОБА_1 , а отже позовні вимоги і в цій частині є доведеними та такими, що підлягають задоволенню за вищевикладеними підставами.

При цьому, визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачку ОСОБА_2 спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх материнських прав та обов`язків стосовно сина ОСОБА_11 та дочки ОСОБА_12 , оскільки мати дітей, у разі визначення місця проживання останніх з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з неповнолітніми дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні.

Судових витрат до стягнення чи повернення стороною позивача не заявлено.

Керуючись ст.ст. 19, 24, 29, 56, 105, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України, ст.ст. 9, 12, 13, 81, 137, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустького району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей - задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 02 травня 2006 року виконавчим комітетом Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 02.

Прізвище позивачки ОСОБА_2 після розірвання шлюбу - залишити « ОСОБА_8 ».

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя

Міжгірського районного суду Ю.В. СИДОРЕНКО

Закарпатської області