Справа № 216/3783/23
провадження 2/216/1842/23
РІШЕННЯ

іменем України

27 листопада 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби в Івано-Франківської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби в Івано-Франківської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.06.2022 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Заяву було направлено за принципом екстериторіальності до ГУ ПФУ в Івано-Франківської області, рішенням якого 14.06.2022 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідних документів. Позивач оскаржив дане рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківської області до суду та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 вимоги позивача були задоволені та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах з урахуванням висновків суду. Рішення суду набрало законної сили 19.10.2022 та 24.10.2022 направлено до виконання у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Виплату пенсії позивач отримав 12.01.2023, тобто більш ніж через 2 місяці після направлення рішення суду до виконання. Позивач вважає, що протиправними діями як ГУ ПФУ в Дніпропетровській області так і ГУ ПФУ в Івано-Франківської області йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, перенесених внаслідок порушення його конституційних прав, як людини, яка не отримала вчасно пенсію, через протиправну поведінку відповідачів, які завдали йому душевних, психічних та фізичних страждань. Загальний розмір моральної шкоди позивач оцінює у 100 тис. грн., яку просить стягнути з відповідачів ГУ ПФУ в Дніпропетровській області і ГУ ПФУ в Івано-Франківської області у рівних частинах з кожного по 50 тис. грн.

З огляду на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1-8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачі про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлялися належним чином, представники відповідачів ГУ ПФУ в Івано-Франківської області та ГУ ПФУ в Дніпропетровській області 26.07.2023 та 02.08.2023 відповідно надали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити у задоволенні позову, у зв`язку відсутністю належних та допустимих доказів спричинення позивачу моральної шкоди.

04 вересня 2023 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що вважає вимогу у відшкодуванні моральної і матеріальної шкоди в розмірі 50 тис. грн. співмірною завданій шкоді, первісні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, визнавши їх достатніми для ухвалення рішення у справі вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 у справі №160/10037/22, позов ОСОБА_1 до відповідача 1 - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та відповідача 2 - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення №40 від 14 червня 2022 року Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 з урахуванням висновків суду щодо зарахування до пільгового стажу за списком №1 періоду роботи ОСОБА_1 з 18.04.2019 по 16.06.2019 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Кривбасміталстіл».

На виконання зазначеного рішення суду 24.10.2022 позивач отримав виконавчий лист.

У позові позивач вказує, що 06.06.2022 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а отримав пенсію лише 12.01.2023, що на його думку вказує на протиправність дій територіальних органів ПФУ України та спричинення моральної шкоди. Так, позивач протягом тривалого часу був позбавлений належного пенсійного забезпечення, йому вчасно не була призначена пенсія, відповідно не були отримані грошові кошти. Відмова у призначенні пенсії, за умови, що вона є єдиним джерелом доходу, має вплив на здоров`я позивача. Через відмову державної установи, він змушений був звертатися до суду за захистом порушеного права та прикладати значних зусиль для доведення своєї правоти. Було витрачено час, змінено звичний режим життя, тривалий час він перебував у стресі та напруженні, хвилюючись за своє майбутнє.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та ст.ст. 1173-1175 ЦК України.

Зокрема, згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, оргаЕ влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичне особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудженні незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування я запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затриманні незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальних прав), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач має надати докази, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювана та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно віт характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, позивач зазначає, що моральна шкода яку він зазнав полягає у душевних стражданнях, перенесених внаслідок порушення його конституційних прав, як людини, яка не отримала вчасно пенсію, через протиправну поведінку відповідача, що завдала йому душевних, психічних та фізичних страждань.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань діями відповідачів по справі, які є предметом даного спору та які позивач вважає протиправними, зокрема, доказів погіршення стану здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідачів.

Враховуючи вищенаведене можна зробити висновок, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Окрім того, у даному випадку доцільно звернутися до змісту постанови Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №815/2707/18, в якій зазначено, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач надав до суду такі докази:

- копію свого пенсійного посвідчення;

- копію рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 та копію виконавчого листа отриманого на підставі цього рішення;

- копію паспорта та РНОКПП.

Таким чином, в межах розгляду даної цивільної справи, позивач не навів суду належних та допустимих доказів на підтвердження вини працівників територіальних органів ПФУ України у спричиненні йому будь-якої шкоди (матеріальної або моральної). Позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Необхідною підставою для відшкодування зокрема моральної шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.

Позивачем не надано доказів протиправності дій або бездіяльності відповідачів, внаслідок чого йому була заподіяна моральна шкода.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю його вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судових витрат, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 23, 1173-1175 ЦК України, ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 258-259, 263, 265, 268, 274-279, 354-355 ЦПК України суд,

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби в Івано-Франківської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26;

- відповідач: Головне управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області, , місцезнаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 15;

- відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, , місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Челюскіна, 1;

- відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, , місцезнаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 14.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ