Справа № 161/6608/22 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/1064/23 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Ганжа М. І.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 подану її представником ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2022 року Державне комунальне підприємство «Луцьктепло» (надалі - ДКП «Луцьктепло») звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в тому числі в квартиру АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зареєстровані за вказаною адресою та є споживачами послуг з теплопостачання, які надаються ДКП «Луцьктепло». Однак свого обов`язку з оплати за надані послуги по теплопостачанню відповідачі належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 01.05.2022 виникла заборгованість з оплати за надані комунальні послуги в розмірі 122988,46 грн., а саме, з послуг з постачання теплової енергії становить 28204,56 грн.; з постачання гарячої води - 94565,42 грн.; розрахунок абонентського обслуговування по гарячій воді за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 54,66 грн.; розрахунок абонентського обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 113,68 грн.; розрахунок послуги обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії з липня 2020 року по березень 2022 року становить 50,14 грн.

ДКП «Луцьктепло» просило стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги у розмірі 122988,46 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ДКП «Луцьктепло» суму заборгованості за надані послуги по теплопостачанню в розмірі 111105 грн. 38 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ДКП «Луцьктепло» судові витрати по справі, а саме: 2241 грн. 29 коп. судового збору по 747 грн. 10 коп. з кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що між ОСОБА_1 та ДКП «Луцьктепло» не існує договірних правовідносин, адже договір на постачання теплової енергії між ними не укладено. ОСОБА_1 не є споживачем послуг ДКП «Луцьктепло», оскільки з фактично з 2003 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказує на помилковість визначення судом першої інстанції розміру заборгованості при застосуванні строку позовної давності та не доведеність позивачем розміру заборгованості.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Підставами апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції зазначає, що не проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказує на помилковість визначення судом першої інстанції розміру заборгованості при застосуванні строку позовної давності та не доведеність позивачем розміру заборгованості.

Позивач ДКП «Луцьктепло» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказало, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. В судове засідання позивач, відповідачі не з`явились

29 листопада 2023 року від представника ОСОБА_5 , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_4 , надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що він як захисник не має можливості приймати участі у справі, так як знаходиться приймає участь у іншому судовому засіданні.

Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні, постановивши протокольну ухвалу, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг і скасування рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості та розподілу судових витрат з таких підстав.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

У період виникнення спірних правовідносин Закон України «Про житлово-комунальні послуги» діяв у двох редакціях - в редакції Закону від 24 червня 2004 року та у редакції Закону від 09 листопада 2017 року, який набрав чинності з 09 червня 2018 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону України від 09 листопада 2017 року, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 24 червня 2004 року визначала споживача як «фізичну чи юридичну особу, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу».

Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Виходячи із положень статі 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09 листопада 2017 року, статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24 червня 2004 року, до житлово-комунальних послуг відносяться комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 24.09.2013 № 577-1 ДКП «Луцьктепло» визначено виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у м. Луцьку.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Згідно з довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за наявними відомостями реєстру Луцької міської територіальної громади до складу зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_2 станом на 29.04.2022 входить: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості з осіб, які зареєстровані у квартирі - відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , заборгованість за постачання гарячої води обраховував на 4 осіб, оскільки ОСОБА_8 є неповнолітнім сином відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ДКП «Луцьктепло» надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартиру відповідачів.

З розрахунку нарахувань і оплати за послуги за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що за період з грудня 2014 року по березень 2022 року основний борг з послуг з постачання теплової енергії становить 28204,56 грн.; з постачання гарячої води основний борг становить 94565,42 грн.; розрахунок абонентського обслуговування по гарячій воді за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 54,66 грн.; розрахунок абонентського обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 113,68 грн.; розрахунок послуги обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії з липня 2020 року по березень 2022 року становить 50,14 грн. (а.с. 4-7).

Постановляючи рішення, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у квартиру АДРЕСА_1 підтверджена позивачем належними та допустимими доказами.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про солідарне стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та постачання гарячої води в одинакових розмірах з усіх відповідачів.

Відповідно до статей 368, 369 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення зазначеної статті встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєю власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

З огляду на зазначене, нести усі витрати, пов`язані з утриманням майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, зобов`язаний його власник. А відсутність договору між позивачем та відповідачами не позбавляє відповідачів обов`язку сплачувати за послуги, пов`язані з утриманням майна, яке перебуває у їх власності і користуванні.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки відповідачам належить квартира на праві спільної сумісної власності, виходячи із рівності часток у праві спільної сумісної власності, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 несуть солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості: за послуги з постачання теплової енергії; абонентського обслуговування по гарячій воді; абонентського обслуговування опалення; обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії.

Обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги передбачений статтею 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 07 листопада 2017 року, аналогічні положення містила і стаття 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24 червня 2004 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлові комунальні послуги» (в редакції від 24 червня 2004 року) та п. 6. ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлові комунальні послуги» (в редакції від 07 листопада 2017 року) споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

З матеріалів справи вбачається, що квартира відповідачів не обладнана засобами обліку гарячої води, тому ДКП «Луцьктепло» проводило розрахунки за постачання гарячої води відповідно до затвердженої норми споживання 3,6504м.кв. гарячої води, діючих тарифів, 4-х зареєстрованих осіб та фактичних днів надання послуг.

З наданих відповідачем ОСОБА_1 доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з серпня 2003 року, оскільки, як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_9 (до одруження носила прізвище ОСОБА_10 ) після одруження 10.08.2003 з ОСОБА_11 , переїхала проживати в квартиру чоловіка за адресою АДРЕСА_3 , де проживає і на даний час разом з своїми дітьми ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою ОСББ «Наливайка 14» № 7 від 22.03.2023, свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 10.08.2003, свідоцтвом на право власності на житло від 24.12.2004 та будинковою книгою.

А тому доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання з ОСОБА_1 , оскільки остання не проживала у квартирі та послугою з постачання гарячої води не користувалася, є обгрунтованими. Отже у задоволенні позовних вимог ДКП «Луцьктепло» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання гарячої води належить відмовити.

Аргументи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_5 про наявність підстав для звільнення від сплати за надання послуг відповідачки ОСОБА_4 , оскільки вона та неповнолітній син ОСОБА_8 не проживають у квартирі, не підтверджені належними доказами. Надані ксерокопії сторінок закордонного паспорту підтверджують періодичну тимчасову відсутність ОСОБА_4 на території України у період з 2015 року.

Посилання на зміст рішення Луцького міськрайонного суду від 18 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, є неревалентним, оскільки обставини, які були досліджені і слугували підставою для ухвалення рішення про розірвання шлюбу мали місце на час постановлення рішення суду, а заборгованість нарахована за період з грудня 2014 року по березень 2022 року. Також із змісту рішення про розірвання шлюбу вбачається, що сторони разом не проживають у розумінні непроживання, як сім`ї, подружжя, однак у цьому рішенні не встановлено, що сторони проживають за різними адресами.

Тому відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зобов`язані оплатити заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з грудня 2014 року по березень 2022 року в розмірі 59064,78 грн. з розрахунку на 3-х зареєстрованих осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнього сина ОСОБА_8 .

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачами подано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частини третя та четверта статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року.

Так як 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, отже початок перебігу позовної давності, як у 2020 році, так і на даний час, є 02 квітня 2017 року.

З даним позовом позивач звернувся до суду 27 травня 2022 року, а тому строк позовної давності необхідно обраховувати не від 27 травня 2019 року (термін загальної позовної давності згідно з ст. 257 ЦК України), а від 02 квітня 2017 року.

Отже, строк позовної давності за вимогами про сплату житлово-комунальних послуг за період з грудня 2014 року по березень 2017 року сплив.

Згідно з розрахунком нарахувань і оплати за послуги з теплопостачання по особовому рахунку за адресою: АДРЕСА_2 , станом на квітень 2017 року квітень 2022 року заборгованість за послугою з постачання теплової енергії становить 14730,36 грн. (за мінусом заборгованості за період з грудня 2014 року по березень 2017 року, що становила 13474,20 грн.)

Заборгованість за послугою з постачання гарячої води, станом на квітень 2017 року квітень 2022 року становить 59064,78 грн (за мінусом заборгованості за період з грудня 2014 року по березень 2017 року, що становила 11869,29грн., розрахунок проведений з урахуванням трьох зареєстрованих користувачів).

Інші нарахування, згідно з розрахунками позивача, проведені в межах строку позовної давності, а саме: розрахунок абонентського обслуговування по гарячій воді за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 54,66 грн.; розрахунок абонентського обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 113,68 грн.; розрахунок послуги обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії липня 2020 року по березень 2022 року становить 50,14 грн.

Ураховуючи приписи статті 322 ЦК України щодо обов`язку власника нести витрати по утриманню свого майна, надане кредитору право у разі солідарного обов`язку боржників пред`явити вимогу до усіх боржників або до одного чи декількох із них (стаття 543 ЦК України), підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Державного комунального підприємства «Луцьктепло» заборгованість за надані послуги з розмірі 14948,84грн, з яких: заборгованість по теплопостачанню в розмірі 14730,36 грн., заборгованість за абонентське обслуговування по гарячій воді в розмірі 54,66 грн.; заборгованість за абонентське обслуговування опалення 113,68 грн.; заборгованість за абонентське обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії 50,14 грн.

Інші доводи відповідачів про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд, розглядаючи справу, оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку як щодо розміру заборгованості, так і щодо кола осіб, з яких належить стягнути цю заборгованість, тому згідно з нормами статті 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 подану її представником ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року в даній справі в частині солідарного стягнення заборгованості та розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Державного комунального підприємства «Луцьктепло» суму заборгованості за надані послуги по постачанню гарячої води в розмірі 59064,78 грн.

В позові Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з гарячого водопостачання відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Державного комунального підприємства «Луцьктепло» суму заборгованості за надані послуги з розмірі 14948,84грн, з них: заборгованості по теплопостачанню в розмірі 14730,36 грн., заборгованості за абонентське обслуговування по гарячій воді в розмірі 54,66 грн.; заборгованості за абонентське обслуговування опалення 113,68 грн.; заборгованості за абонентське обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії 50,14 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: