Справа № 305/1115/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буришин Віталій Васильович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Гримут В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Рахівського міського комунального підприємства «Рахівкомунсервіс», Рахівської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_2 про визнання членом сім`ї наймача квартири

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рахівського міського комунального підприємства «Рахівкомунсервіс», Рахівської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_2 про визнання членом сім`ї наймача квартири та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності та знаходиться на балансі Рахівського міського комунального підприємства «Рахівкомунсервіс». Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості на квартиру АДРЕСА_2 відсутні, як і реєстрація та інвентаризаційна справа.

У листопаді 1978 року відповідно до договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР наймачем квартири АДРЕСА_1 , стала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на законних підставах вселилися до даного житлового приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, останнім місцем реєстрації її була квартира АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 статус наймача за договором найму перейняв на себе ОСОБА_4 як член сім`ї наймача який продовжив проживати у згаданій квартирі.

Починаючи з осені 1984 року вона за згоди ОСОБА_4 вселилася до даної квартири, де проживає постійно по теперішній час. Та 11 травня 1989 року зі згоди ОСОБА_4 вона прописалася в спірній квартирі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були знайомі ще до її вселення, оскільки раніше вона проживала в сусідній квартирі та допомагала йому по господарству, адже його дружина померла і після цього він не завжди бажав дбати про себе належним чином.

Після фактичного припинення шлюбних відносин зі своїм чоловіком позивачка змушена була виселитись з квартири АДРЕСА_3 та почала підшукувати собі інше житло. Дізнавшись про це, ОСОБА_4 запропонував їй вселитися до його помешкання. Родичі ОСОБА_4 не виявляли активного бажання допомагати йому, не навідували останнього, за всі роки проживання з ним.

Зазначала, що жодних угод між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про порядок користування житловим приміщенням не укладалось. Інші особи, окрім неї та ОСОБА_4 , у даній квартирі на момент її вселення до квартири не проживали. Комунальні платежі від імені ОСОБА_4 сплачувала вона особисто, оскільки фінансові витрати по сплаті комунальних платежів проводились за її кошти.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після смерті ОСОБА_4 позивачка продовжила проживати у вказаній квартирі, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов складених депутатом Рахівської міської ради за її зверненням до виконавчого комітету Рахівської міської ради.

01 серпня 2017 року РМКП «Рахівкомунсервіс» уклало з нею договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 125 та договір про надання послуг з регулярного вивезення та розміщення твердих побутових відходів № 125.

Вважає, що нею належним чином виконуються всі передбачені законодавством обов`язки квартиронаймача та фактично реалізується право на користування займаним житловим приміщенням.

Судами у цивільній справі №305/1849/17 було встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради народних депутатів №159 від 27 грудня 1990 року був призначений піклувальником наймача ОСОБА_5 . Однак, ОСОБА_2 так і не приступив до виконання обов`язків піклувальника, адже участі в утриманні та веденні господарства не брав, не утримував квартиру у належному стані, не вживав заходів щодо догляду за дідусем, не піклувався про нього, не забезпечував його продуктами харчування.

ОСОБА_2 з 10 лютого 1993 року прописаний у кв. АДРЕСА_1 , а тому суди апеляційних та касаційних інстанцій прийшли до висновку про необхідність залучення ОСОБА_2 у якості відповідача до справи, що в кінцевому наслідку стало причиною відмови у позові про визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири без дослідження обставин справи по суті, а саме з процесуальних міркувань.

Враховуючи те, що позивачка за згоди наймача ОСОБА_4 вселилася до спірної квартири, а тому набула право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати її членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 яким був ОСОБА_4 , що помер.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буришин В.В., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини, відповідно до положень статей 64, 65, 106 Житлового кодексу Української РСР, є достатніми для встановлення факту, що позивач була членом сім`ї наймача, який помер. Натомість, висновки суду першої інстанції про відсутність у справі доказів про те, що позивач була прописана у спірному житловому приміщенні не відповідають дійсним обставинами справи та наявним відомостям зазначеним у поданих позивачем письмових доказах.

Зокрема, суд зазначив, що у проставленому у паспорті громадянина України позивачки штампі про місце та дату реєстрації міститься запис по дату прописки «11.05.1989 року» та запис про адресу прописки «кв. АДРЕСА_1 », а у реєстраційній картці паспортного обліку форми А складеної на ім`я позивачки містяться відомості про її реєстрацію за адресою кв. АДРЕСА_3 . При цьому, факт прописки ОСОБА_1 за адресою місця проживання наймача з 11 травня 1989 року учасниками справи не оспорювався.

Визначена у рішенні суду думка про те, що однією з можливих підстав для задоволення позову є необхідність підтвердження юридично оформленого статусу ОСОБА_1 як опікуна наймача ОСОБА_4 не відповідає змісту регулювання згідно норм матеріального права. Зокрема, відповідно до частини другої статті 64 ЖК УРСР для визнання іншої особи членом сім`ї наймача необхідні дві умови: факт постійного проживання особи разом з наймачем і ведення нею з ним спільного господарства. Факт опікунства такої іншої особи над наймачем не ставиться законом як обов`язкова умова визнання такого статусу. Опіка згідно законодавства могла та може здійснюватись без факту спільного проживання їх один з одним та не може виступати окремою самостійною підставою для задоволення позову без підтвердження статусу постійного проживання та ведення спільного господарства.

Факт постійного проживання позивачки ОСОБА_1 з наймачем ОСОБА_4 підтверджено належним чином реєстраційними документами (відомостями з паспорту та реєстраційною карткою паспортного обліку позивачки) та в поєднанні з іншими доказами у справі беззаперечно свідчать про існування такої обставини. Доказів, які б спростовували це судом у рішенні не наведено. Позивачка під час постійного проживання користувалась нарівні з наймачем усіма правами та сумлінно несла усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, зокрема використовувала жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувалась правил користування жилими приміщеннями, здійснювала увесь необхідний і можливий догляд за наймачем (прибирання, прання білизни та одягу, лікування за необхідності, приготування їжі, вчиняла заходи зі спільного відпочинку та дозвілля), несла тягар утримання житлового приміщення (здійснювала прибирання та облаштування, вчиняла дрібні, поточні, аварійні, капітальні ремонти житла, вживала інших заходів для збереження житла у придатному для проживання стані, сплачувала квартплату та комунальні платежі), утримувала прибудинкову територію даного одноповерхового житла в охайному та функціональному стані тощо. Дані обставини підтверджуються письмовими доказами, поясненнями свідків та в своїй сукупності доводять факт ведення спільного господарства з наймачем постійно та протягом тривалого часу. Доказів, які б спростовували існування даних обставин судом в рішенні наведеного не було.

Доказів вселення позивачки до помешкання наймача проти його волі судом не було встановлено. Вимога суду про необхідність підтвердження позивачем доказів письмової згоди наймача на прописку позивачки є проявом надмірного формалізму, що спотворює дійсний зміст обставин справи, порушує вимоги пропорційності, порушує завдання цивільного судочинства в частині вимог справедливості та неупередженості.

Зазначає, що ОСОБА_2 прописався до спірного житла з 10 лютого 1993 року, тобто вже через тривалий час після смерті наймача ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ніколи у спірному помешканні з наймачем не проживав, спільного господарства з ним не вів, та до 08 грудня 1992 року постійно проживав у Росії, членом сім`ї ОСОБА_1 ніколи не був. Тобто, суд встановив всі обставини, які в сукупності вказують, що відповідач ОСОБА_2 не належить до члена сім`ї наймача спірного житла та потенційно не може його набути у порядку ст.64 ЖК УРСР через об`єктивну відсутність необхідних для цього обставин в силу закону.

Задоволення судом вимог позивача не порушує прав відповідача ОСОБА_2 та не завдає шкоди його законним інтересам.

Суд першої інстанції, на думку апелянта, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права через неправильне тлумачення закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу про те, що являлась членом сім`ї колишнього наймача квартири. Та доказів надання ОСОБА_4 згоди на здійснення прописки ОСОБА_1 у його квартирі суду ненадано.

Але ж, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з тих підстав, що такі не узгоджуються з обставинами справи та вимогами норм матеріального та процесуального права.

У ході перегляду справи апеляційним судом встановлено, що відповідно до договору найму жилого приміщення в будинках місцевих Рад, який укладено у листопаді 1978 році, наймачем житлової квартири АДРЕСА_1 являлася ОСОБА_6 . За життя вона проживала у вказаній квартирі зі своїм чоловіком ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла і ОСОБА_4 залишився проживати у спірній квартирі.

Позивачка стверджує, що з осені 1984 року зі згоди ОСОБА_4 вона почала постійно проживати у квартирі АДРЕСА_1 . Та 11 травня 1989 року вона прописалась у вказаній квартирі (а. с. 63, 64).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Квартира АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Рахівського міського комунального підприємства «Рахівкомунсервіс» (а. с. 16).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у другому реченні частини 2 статті 64 ЖК України, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 3 статті 64 ЖК України передбачено, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб (ч. 1). Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2).

Згідно частини 1 статті 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У частині 2 цієї статті зазначено, що у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2).

На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_1 надала суду копію паспорта громадянина України від 26 лютого 1998 року, серії НОМЕР_1 , виданого Рахівським РВ УМВС України в Закарпатській області де на сторінці 11 в розділі місце проживання значиться штамп Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області із вказівкою прописаний в АДРЕСА_4 з 11 травня 1989 року, а.с. 58-60.

Листом за № 106 від 11.12.2015 р. Рахівського міського КП Рахівкомунсервіс надано копію реєстраційної картки прописки за адресою АДРЕСА_4 (форма А) на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а.с. 62.

З копії реєстраційної картки прописки (форми А) заведеної на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , першопочатково зазначено адресу місце проживання: АДРЕСА_5 , а.с. 63.

На зворотному боці даної реєстраційної картки прописки (форми А) містяться три штампа прописки ОСОБА_1 де третій штамп, що розташований вертикально по відношенню до картки містить відтиск зі змістом : Рахівський РВ УМВС України в Закарпатській області із вказівкою прописаний по АДРЕСА_4 з 11.05.1989 року, а.с. 64.

Довідкою Рахівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області за № 980 від 10.08.2013 року Про реєстрацію місця проживання/перебування особи стверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 значиться зареєстрованою з 11.05.1989 року в АДРЕСА_4 , а.с. .

Зі змісту листа Державної міграційної служби України за №С-2759/6-14 від 20.10.2014 слідує, що місце проживання ОСОБА_1 значиться зареєстрованим з 11.05.1989 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 за паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 26.02.1998 Рахівським РВ УМВС України в Закарпатській області, а.с. .

Також листом Державної міграційної служби України за №С-2593/6-14 від 23.10.2014 доводиться, що 26.02.1998 Рахівським РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 було документовано паспортом громадянина України, а.с. .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ствердили суду, що ОСОБА_1 почала проживати у спірній квартирі на прохання ОСОБА_4 та доглядала за останнім так-як є медсестрою. Після пожежі проводила відновлювальні роботи, здійснювала ремонт. Утримувала вказану квартиру, а ОСОБА_2 там ніколи не бачили. За кошти позивачки усувались наслідки повені.

За змістом довідки виконавчого комітету Рахівської міської ради народних депутатів від березня 87 р., виданої для пред`явлення в ОСОБА_11 перебував на повному утриманні сина ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а.с. 55. ОСОБА_4 отримував соціальну пенсію по втраті годувальника, 56.

У зв`язку з пожежею по АДРЕСА_4 було складено інженером-будівельником ОСОБА_13 кошторис для здійснення ремонту квартири на загальну суму 452,00 карбованці, а.с. 57.

Актами обстеження матеріально-побутових умов від 04, 12 серпня 2014 р. підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_4 у квартирі, яка належить до комунальної власності з 1984 року, а.с. 71, 72.

Оскільки ОСОБА_1 продовжує проживати по АДРЕСА_4 як наймач то 01.08.2017 року з нею МКП «Рахівкомунсервіс» уклало договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; та про надання послуг із регулярного збирання, вивезення та розміщення твердих побутових відходів, а.с. 78-80, 81.

Проаналізувавши досліджені докази надані ОСОБА_1 , колегія суддів встановила, що вона розпочала проживати у квартирі АДРЕСА_1 за згоди ОСОБА_4 з вересня 1984 року та з 11 травня 1989 року в даній квартирі офіційно зареєстровано її місце проживання де проживає по цей період.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити також те, що ведення з ОСОБА_4 спільного господарства та побуту полягало в тім, що квартиру необхідно було підтримувати у придатному для проживання стані (здійснення косметичного чи поточного ремонту), здійснювати сплату квартплати, комунальних послуг, забезпечення побутових умов. Оскільки ОСОБА_4 , 1921 р.н. на той момент являвся літньою особою, яка залишилась без годувальника то мав потребу у забезпеченні продуктами харчування, приготування їжі, здійснення прання одягу, надання лікування та догляду. Забезпечення побуту та ведення господарства здійснювала ОСОБА_1 , так-як мала можливість надавати такі ОСОБА_4 , який потребував на той час допомоги (турботи про себе).

У справі відсутні докази на спростування зазначених обставин чи що такі дії здійснювала інша особа або безпосередньо ОСОБА_2 .

Як встановлено колегією суддів, на момент вселення ОСОБА_1 у вересні 1984 року у квартиру АДРЕСА_1 , у такій самостійно проживав лише ОСОБА_4 , а тому, письмову згоду на вселення ОСОБА_1 не було у кого отримувати, окрім як наявність тільки власного бажання у самого ОСОБА_4 на здійснення такого вселення. Тож, ЖК України не передбачає наявність створення письмового доказу з боку наймача на підтвердження свого волевиявлення на здійснення вселення у квартиру іншої особи.

Відсутні у матеріалах справи і будь-які докази того, що ще при житті ОСОБА_4 оспорював факт проживання ОСОБА_1 у квартирі, або реєстрацію такої в квартирі у супереч його волі. Відтак, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 правомірно у відповідності до вимог житлового законодавства вселилась та зареєструвалась як за постійним місцем проживання у квартирі зі згоди ОСОБА_4 до якого перейшли повноваження квартиронаймача.

Водночас і сам ОСОБА_2 не надав суду жодного доказу того, що ОСОБА_1 всупереч бажання ОСОБА_4 почала проживати у квартирі в якій зареєструвалась з 11.05.1989р., та що останній звертався у відповідні органи з цього приводу або до суду, щоб виселити таку з квартири чи визнати незаконною її реєстрацію. Хоча, доцільним буде зауважити на той факт, що ОСОБА_2 не надав суду підтвердження правової підстави здійснення 10.02.1993 року його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , у той час, коли ОСОБА_4 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отож, зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, що в свою чергу є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, тому воно підлягає скасування з постановленням нового судового рішення про задоволення позову з підстав та доводів вищенаведених.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

ОСОБА_1 за подання позовної заяви та апеляційної скарги сплачено судовий збір на загальну суму 2102,00 (840,80+ 1261,2) гривні, а.с. 10, 228.

А звідси, судові витрати у сумі 2102,00 гривні підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Буришин Віталій Васильович, задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2022 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 , яким був ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрованого в квартирі АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої в квартирі АДРЕСА_1 , судові витрати у сумі 2 102,00 гривні, сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 05 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: