Житомирський апеляційний суд
Справа №295/395/22 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О.В.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/395/22 за позовом представника ОСОБА_1 Адвокатського об`єднання «Захист у криміналі» в особі адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання розписок недійсними,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 Адвокатського об`єднання «Захист у криміналі» в особі адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Стрілецької О.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року адвокат Покоєвич А.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати недійсною розписку, складену 26.10.2021 за якою ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3500 доларів США, визнати недійсною розписку, складену 26.10.2021 за якою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3500 доларів США, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 10436,00 грн та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26.10.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладений договір оренди транспортного засобу, за умовами якого остання передала у строкове платне користування ОСОБА_1 , для використання в особистих цілях, автомобіль марки «Hyundai Accent». 26.10.2021 за участі вказаного транспортного засобу відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), за кермом автомобіля перебував ОСОБА_3 , ОСОБА_1 знаходився на пасажирському сидінні.

На місце вчинення ДТП прибули власник транспортного засобу ОСОБА_5 з чоловіком ОСОБА_2 . Зазначає, що оскільки ОСОБА_3 не мав грошових коштів на ремонт транспортних засобів, ОСОБА_2 , скориставшись шоковим станом ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , застосовуючи психологічний тиск змусив їх написати оспорювані розписки для того, щоб у ОСОБА_3 , стосовно якого був складений протокол про адміністративне правопорушення, виникло зобов`язання щодо оплати ремонту транспортних засобів. Однак, грошові кошти за даними розписками не передавались, ОСОБА_1 не має будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_2 , грошових коштів у позику ОСОБА_3 він також не надавав. Представник позивача, посилаючись на безгрошовість договору позики, відсутність вільного волевиявлення позивача, застосування психологічного тиску та погроз з боку ОСОБА_2 , на підставі ст. ст. 215, 216, 231 ЦК України просить визнати розписки, складені 26.10.2021 недійсними.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача адвокат Покоєвич А.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що розписку від 26.10.2021, за якою ОСОБА_1 нібито надав у позику грошові кошти ОСОБА_3 було складено для того, щоб у ОСОБА_3 виникло зобов`язання щодо оплати ремонту транспортних засобів. ОСОБА_1 є студентом та немає самостійного заробітку, який був би достатнім для надання коштів у сумі 3 500 доларів США у позику ОСОБА_3 .

Факт непередачі коштів ОСОБА_1 в день написання розписок, підтвердив ОСОБА_2 в судовому засідання, а нібито кошти були передані без свідків на наступний день. Оскільки, у ОСОБА_1 відсутні грошові кошти, це зумовило написання розписки від 26.10.2021, за якого ОСОБА_2 надав грошові кошти у розмірі 3 500 доларів США ОСОБА_1 .

Тобто, зазначені розписки були необхідними для ОСОБА_2 , щоб він в подальшому зміг стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти на ремонт транспортного засобу, оскільки саме ОСОБА_1 надавався в оренду зазначений транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3 . Оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні жодні зв`язки та правовідносини, необхідним було укладання розписки, згідно якої ОСОБА_3 отримав кошти від ОСОБА_1 .

Однак, ОСОБА_1 не отримував грошові кошти в сумі 3500 доларів США від ОСОБА_2 і позивач не надавав у позику грошові кошти в сумі 3500 доларів США ОСОБА_3

ОСОБА_1 перебував у шоковому стані та не розумів значення своїх дій при написанні розписки від 26.10.2021, а ОСОБА_2 скористався даним станом ОСОБА_1 та змусив останнього написати розписку під диктовку ОСОБА_2 .

Посилаючись на безгрошевість договору позики, а також відсутність справжньої волі на укладення такого договору у зв`язку із застосуванням до нього психічного тиску та погроз з боку відповідача - ОСОБА_2 , необхідним способом захисту у даному випадку є визнання недійсними розписок, складених 26.10.2021.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають її змісту.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Галагуз В.В. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 26.10.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав позивачу грошові кошти в розмірі 3500 доларів США на строк до 01.06.2022 року, на підтвердження чого останнім була власноручно написана і підписана боргова розписка (т. 1 а.с.8).

В той же день 26.10.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вчинено аналогічний правочин, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти в розмірі 3500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.06.2022 року рівними частинами по 500 доларів США (т. 1 а.с.9).

Факт власноручного написання та підписання згаданих боргових розписок ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не заперечують.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові від 30.07.2020 (справа№299/1523/16-ц) Верховний Суд зазначив, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Дослідивши боргові розписки, оцінивши їх зміст, установивши, що доказів неправомірного впливу на осіб, які їх видали, позивачем суду не надано, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики, а підстав для визнання боргових розписок недійсними не встановлено.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі по суті спору є бездоказовими міркуваннями та припущеннями позивача, на яких доказування ґрунтуватися не може (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Та обставина, що орендований позивачем у ОСОБА_5 автомобіль «Hyundai Accent» (т. 1 а.с.6) був пошкоджений 26 жовтня 2021 року у ДТП з вини ОСОБА_3 (т. 1 а.с.7), не є беззаперечним і достатнім доказом на підтвердження безгрошовості оспорюваних правочинів.

Будь яких інших умов, зобов`язань, підстав, окрім власне отримання у борг визначеної суми коштів та обов`язку повернути їх у встановлений строк, боргові розписки не містять, а ОСОБА_3 взагалі не оспорює видану ним розписку.

Посилання ОСОБА_1 про написання боргових розписок під тиском не доведені належними та допустимими доказами. З даного приводу скаржник до правоохоронних органів не звертався, а проходження ним опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа ( т.1 а.с.206), на яке він посилається як на відповідний доказ, навпаки підтверджує написання ним оспорюваних розписок добровільно, без психологічного тиску.

Отже, з`ясувавши всі обставини справи та дослідивши всі докази, надані ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання розписок недійсними.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Адвокатського об`єднання «Захист у криміналі» в особі адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 05 грудня 2023 року.