Головуючий у І інстанції Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/2660/2023 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 % річних в сумі 25 814,49 грн. та 33 916,13 грн. - інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року в справі № 755/3197/17 стягнуто на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 500 000,00 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди.

25 квітня 2019 року він направив заяву про відкриття виконавчого провадження та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України, яка, відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, за якими боржником є державний орган.

Листом від 19 травня 2020 року відповідач повідомив позивача про те, що вказане судове рішення буде виконано в порядку черговості та в межах асигнувань.

В подальшому, на свої неодноразові звернення, позивач отримував відповіді, в яких було вказано, що рішення суду буде виконано, однак фактично відповідач відмовився виконувати рішення суду.

Платіжним дорученням від 15 червня 2020 року відповідачем на користь позивача було перераховано основну суму грошового зобов`язання у розмірі 500 000,00 грн. без сплати відповідної суми у відшкодування інфляції та 3% річних за порушення грошового зобов`язання з 16 листопада 2018 року по 15 червня 2020 року, як передбачено вимогами Закону.

Як зазначив позивач, відповідач посилався на те, що причиною невиплати коштів стала недостатність фінансування та погашення вказаної заборгованості як третьої черги кредиторів. В той же час, судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Позивач у позові вказував на те, що про недопустимість невиконання Державою своїх зобов`язань з причин відсутності бюджетних асигнувань, неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, констатуючи порушення Україною своїх зобов`язань, взятих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилаючись на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника, згідно положень ст. 11 ЦК України та ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 33 916,13 грн. та 3% річних у розмірі 25 814,49 грн., за період з 16 листопада 2018 року по 15 червня 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 % річних від несплаченої суми в розмірі 11 589,00 грн., інфляційне збільшення суми моральної шкоди у розмірі 31 523,82 грн., а також 496,20 грн. сплаченого судового збору, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Судові витрати в розмірі 496,20 грн. компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Державна казначейська служба Україниподала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо невиконання рішення суду, оскільки Казначейством здійснено виконання рішення суду з неухильним дотриманням законодавства, зокрема, принципу цільового використання бюджетних коштів та у порядку, визначеному пунктом 38 Порядку №845. Крім того, Казначейство забезпечило розгляд звернень позивача, у тому числі з вимогою сплати 3 % річних, за результатами чого листами від 19 травня 2020 року та від 03 червня 2020 року повідомлено про стан виконання рішення суду у справі № 755/3197/17 і відсутність підстав для нарахування компенсації.

Апелянт вказує, що виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач. Законодавством України не передбачено будь-яких виключень, які можуть вплинути на зміну черговості при виконанні виконавчих документів у таких категоріях справ. Казначейство, відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи, а також не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення. Відповідно до встановленого законом порядку Казначейством постійно направлялися листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030. На листи Казначейства щодо збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030 Міністерством фінансів України надавались відповіді, в яких зазначено, що «питання збільшення бюджетних призначень Казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виходячи з можливостей дохідної частини державного бюджету». Таким чином, твердження суду першої інстанції про невиконання рішення суду є безпідставним та необґрунтованим. Зазначена позиція Казначейства підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 826/17656/16. Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням рішення суду, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Крім того, Державний бюджет України (ані за КПКВК 3504030, ані за будь-якою іншою бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за «прострочення» виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.

Посилаючись на наведені обставини, Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Вказав, що Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників не передбачено строку виконання рішень суду про стягнення відшкодування з державного бюджету, однак, це не дає право відповідачу ігнорувати загальні приписи чинного законодавства України. Позивач також посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 14 січня 2020 року у справі № 911/717/19, від 14 січня 2020 року у справі №924/532/19, від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19, від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, ?постанову Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, де суди дійшли висновку про задоволення вимог заявників щодо стягнення з Державної казначейської служби України індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (59 730 грн. 62 коп.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 755/3197/17 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с.12-20).

Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року залишено без змін.

Дніпровським районним судом міста Києва 24 квітня 2019 року в справі № 755/3197/17 видано виконавчий лист на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року (а.с.21-22, 63).

Також, встановлено, що ухвалою судді Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі № 755/3197/17 (провадження № 61-8873ск19) відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України зупинялось виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року в справі № 755/3197/17 (провадження № 61-8873ск19) рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року залишено без змін, поновлено виконання вказаного рішення місцевого суду.

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 направив заяву про відкриття виконавчого провадження та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України для виконання судового рішення (а.с.26-27, 60).

Як вбачається з матеріалів справи, на неодноразові звернення позивача до Державної казначейської служби України щодо виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року, ОСОБА_1 повідомлено листами, що виконання вказаного судового рішення планується здійснити протягом червня-липня 2019 року, а пізніше зазначено, що у ІІІ кварталі 2020 року за умови належного фінансування за спеціальною бюджетною програмою КПКВК 3504030; правові підстави для виплати компенсації, встановленої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Судом також встановлено, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року в справі № 755/3197/17 виконано 15 червня 2020 року та стягнута сума коштів у розмірі 500 000,00 грн. була перерахована позивачу, що підтверджується копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_1 (а.с.11).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача передбачених ч. 2 ст. 625 ЦПК України сум за несвоєчасне виконання судового рішення, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 13, ч. 6 ст. 55, ч.5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду, викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто, відповідно до положень ст. 11 ЦК України, рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом, судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Враховуючи встановлені судом обставини справи та на підставі вищенаведених правових норм, зважаючи на доведеність того факту, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 755/3197/17 виконано лише у червні 2020 року, обґрунтованим є висновок суду про те, що відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили, враховуючи період дії зупинення виконання ухваленого на користь ОСОБА_1 судового рішення (з 06 червня 2019 року до 26 березня 2020 року), правильним є висновок Печерського районного суду міста Києва про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 31 523,82 грн. та 3 % річних у сумі 11 589,00 грн.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання, є необґрунтованими та не звільняють відповідача від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що основними завданнями відповідача є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував коштів за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

З наведених вище положень законодавства вбачається, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації позивачеві у вигляді 3% річних, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме відповідач, який є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України відповідач здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Підпунктом п.п.3 п. 4 Положення про казначейську службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, визначено, що відповідач відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Отже, обов`язок саме відповідача та його територіальних органів виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання на підставі рішення суду визначений положеннями законодавства України.

При цьому черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону і рішенням суду та можуть виконуватися за чергою, однак, у строк, встановлений законодавством. Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності бюджетного асигнування для виконання рішення суду та неможливості здійснити погашення заборгованості не можуть слугувати беззаперечною підставою для невиконання такого рішення суду.

Також апеляційний суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 08.11.2015 року у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: