КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/5840/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5861/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Василишина В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання боргових зобов`язань спільним боргом колишнього подружжя, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, площею 0,25 га (кадастровий номер: :01:005:0027; цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; залишити у власності ОСОБА_2 частину земельної ділянки, площею 0,25 га (кадастровий номер: :01:005:0027; цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 4-6).

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати борг позики від 03 липня 2016 року в розмірі 600 000,00 грн. спільним боргом подружжя ОСОБА_2 з ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 30-36).

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що з 02 серпня 2005 року до 21 травня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , під час якого подружжям на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року було придбано земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначав, що з метою купівлі спірної земельної ділянки 03 липня 2016 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого він отримав у позику від неї грошові кошти в розмірі 600 000 грн. зі строком їх повернення до 03 липня 2019 року. Стверджував, що грошові кошти він позичав в присутності своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , та що вони мали намір на спірній земельній ділянці побудувати станцію технічного обслуговування автомобілів. Посилався на те, що вказана сума позики була витрачена в інтересах сім`ї.

Також вказував, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 600 000 грн. Оскільки даний договір позики був укладений в інтересах сім'ї, вважає, що боргове зобов`язання повинно бути визнане спільним боргом подружжя у рівних частках (т. 1 а.с. 30-36).

28 травня 2020 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від ОСОБА_1 , в якому вона просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. На обґрунтування відзиву зазначала, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні сімейні кошти, ОСОБА_2 ніколи не отримував від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 600 000 грн. Вказувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змовилися скласти розписку від 03 липня 2016 року, оскільки вони проживають разом у цивільному шлюбі з січня 2019 року, що і стало причиною розірвання шлюбу між сторонами у справі.

Звертала увагу, що ОСОБА_2 у своєму позові посилався на те, що 600 000 грн., які він отримав у борг від ОСОБА_3 були витрачені на потреби сім`ї, однак з наданих письмових доказів вбачається, що на купівлю земельної ділянки, зміни її цільового призначення та будівництва станції технічного обслуговування було витрачено кошти у розмірі 225 171 грн. Інша сума витрачених коштів не підтверджена належними та допустимими доказами (т. 1 а.с. 100-103).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , а також зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволені. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,25 га (кадастровий номер: :01:005:0027; цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування), за адресою: АДРЕСА_1 . Залишено у власності ОСОБА_2 - частину земельної ділянки, площею 0,25 га (кадастровий номер: :01:005:0027; цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування), за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано борг за договором позики від 03 липня 2016 року в розмірі 600 000 грн. 00 коп. ОСОБА_2 з ОСОБА_1 спільним боргом подружжя (т. 1 а.с. 146-152).

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року залишено без змін (т. 1 а.с. 195-202).

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року скасовано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргових зобов`язань спільним боргом подружжя та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 33-38).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року зустрічний позов задоволено. Визнано боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики від 03 липня 2016 року в сумі - 600 000 (шістсот тисяч) грн. 00 коп. спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі - 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. (т. 3 а.с. 30-49).

Не погодившись з рішенням суду, 25 січня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову (т. 3 а.с. 55-74).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Під час нового розгляду справи суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 липня 2021 року у цій справі. Верховний суд звернув увагу на те, що при новому розгляді справи необхідно з`ясувати: факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики у формі розписки на суму 600 000,00 грн. від 03 липня 2016 року, факт укладення цього договору в інтересах сім'ї, факт використання отриманих за цим договором коштів саме в інтересах сім'ї. Суд першої інстанції задовольнивши зустрічний позов виходив з того, що у справі достатньо доказів для висновку про факт укладення правочину у формі розписки, факт укладення такого правочину в інтересах сім'ї, факт витрачання боргу на користь сім'ї.

Вказувала, що сам факт того, що ОСОБА_3 під час вирішення питання про призначення судом почеркознавчої та технічної експертизи повідомила суд про знищення нею розписки свідчить про те, що розписка була сфальсифікована ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою зробити позивача зобов`язаною стороною. Також позивач ОСОБА_2 повідомив суду, що у нього відсутній оригінал розписки від 03 липня 2016 року.

Вказувала, що договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги відсутність у матеріалах справи оригіналу розписки від 03 липня 2016 року та відповідно недоведеність факту укладення з ОСОБА_3 договору позики грошових коштів на суму 600 000 грн. Зазначала, що показаннями позивача ОСОБА_2 як свідка, третьої особи ОСОБА_3 як свідка, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у даній справі не може доводитися факт укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також факт передачі коштів на суму 600 000 грн. При цьому, вказувала, що беручи до уваги покази свідків зі сторони позивача, суд першої інстанції критично оцінив її показання, як свідка, та показання свідків з її сторони, які підтвердили, що спірна земельна ділянка була придбана нею та ОСОБА_2 за спільні сімейні кошти, які вони заробляли разом. Судом не наведено доказів, які б спростовували покази свідків зі сторони ОСОБА_1 , як і не наведено мотивів надання переваги показам свідків зі сторони ОСОБА_2 над показами свідків зі сторони ОСОБА_1 , у зв`язку з чим перевага однієї позиції над іншою є необґрунтованою та безпідставною.

Апелянт вважає посилання суду першої інстанції на те, що вона за весь час розгляду справи жодним чином не оспорювала договір позики від 03 липня 2016 року в судовому порядку є безпідставним, виходячи з висновків, викладених Верховним Судом при перегляді рішень судів попередніх інстанцій у цій справі у постанові від 21 липня 2021 року.

Крім того, судом першої інстанції не враховано той факт, що під час розгляду справи № 361/7276/19 про стягнення ОСОБА_3 боргу за договором позики з ОСОБА_2 оригінал боргової розписки від 07 липня 2016 року не був досліджений Броварським міськрайонним судом Київської області. До участі у вказаній справі ОСОБА_1 не була. Також судом не було встановлено, що вона надавала свою згоду чи була обізнана про укладення договору позики, а позивачем не доведено, що сума позики була витрачена в інтересах сім'ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року залишити без задоволення.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Немирець Т.А. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Онопрієнко З.В., третя особа ОСОБА_3 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі до суду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 не заперечувала її представник - адвокат Немирець Т.А., належне повідомлення ОСОБА_2 підтвердила його представник - адвокат Онопрієнко З.В., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 96-121).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок укладення договору позики у формі розписки у подружжя виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. При цьому суд виходив із того, що подружжя придбало спірну земельну ділянку та здійснило комплекс робіт щодо неї за рахунок позичених грошових коштів за договором від 03 липня 2016 року.

Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,з 02 серпня 2005 року до 21 травня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року було придбано земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0027, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9, 37-38).

03 липня 2016 року ОСОБА_2 складено розписку про те, що він отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 600 000 грн., які зобов`язувався повернути до 03 липня 2019 року, з метою придбання земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва станції технічного обслуговування (т. 1 а.с. 55).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року (справа № 361/7276/19) з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 600 000 грн. за договором позики від 03 липня 2019 року (т. 1 а.с. 39).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначала, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики ОСОБА_2 саме 03 липня 2016 року, та вказуючи на фальсифікацію цього договору й неможливість прочитання тексту розписки, подала до суду першої інстанції клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконано рукописний текст в оригіналі розписки від 03 липня 2016 року ОСОБА_2 ; чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 в оригіналі розписки від 03 липня 2016 року ОСОБА_2 чи іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 ; чи виготовлений рукописний текст, а саме текст розписки від 03 липня 2016 року від імені ОСОБА_2 у той час, яким датований документ; у який період часу був виконаний рукописний текст, а саме текст розписки від 03 липня 2016 року, складеної від імені ОСОБА_2 ; чи в один період часу були виконані рукописні текст та підпис у наданому документі, а саме розписці від 03 липня 2016 року від імені ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 104-106).

Судом першої інстанції було поставлено на обговорення сторін питання щодо проведення у справі комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи за клопотанням відповідача ОСОБА_1 . При цьому, третя особа ОСОБА_3 пояснила, що у неї відсутній оригінал письмової розписки ОСОБА_2 від 03 липня 2016 року про отримання в борг 600 000 грн. Також позивач ОСОБА_2 повідомив, що у нього відсутній оригінал письмової розписки від 03 липня 2016 року.

У зв`язку з відсутністю оригіналу боргової розписки від 03 липня 2016 року та неможливістю проведення почеркознавчої експертизи по копії документа представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Немеровець Т.А. в суді першої інстанції висловила заяву про зняття з розгляду раніше поданого клопотання про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи, яка, з урахуванням думки інших учасників справи, задоволена судом.

Разом з тим, аналогічне клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи було подано ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції.

Згідно з п. 3.5 Розділу ІІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

Пунктом 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

У матеріалах справи міститься нечитабельна копія розписки від 03 липня 2016 року, складена ОСОБА_2 про те, що він отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 600 000 грн., які зобов`язувався повернути до 03 липня 2019 року, з метою придбання земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва станції технічного обслуговування (т. 1 а.с. 55).

Оскільки відповідач ОСОБА_1 ставить під сумнів відповідність поданої копії розписки оригіналу та заперечувала укладення сторонами договору позики, суд апеляційної інстанції запропонував позивачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 надати оригінал вказаної боргової розписки для огляду в судовому засіданні, проте третя особа ОСОБА_3 повідомила до суду апеляційної інстанції, що оригінал розписки втрачений (знищений), такі пояснення підтверджуються протоколом та звукозаписом судового засідання (т. 3 а.с. 119-121).

За змістом ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 не надали оригінал розписки від 03 липня 2016 року, апеляційний суд дійшов висновку, що такий доказ не може братися до уваги під час вирішення цього спору.

При цьому, позивач ОСОБА_2 звернувшись з вимогами про визнання боргу спільним зобов`язанням подружжя посилався на те, що факт укладення між ним і ОСОБА_3 договору позики на суму 600 000 грн. для придбання спірної земельної ділянки встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року в справі № 361/7276/19.

Таким доводам позивача вже надана оцінка Верховним Судом в постанові від 21 липня 2021 року у цій справі.

Так, встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року в справі № 361/7276/19 установлені обставини укладення ОСОБА_3 з ОСОБА_2 03 липня 2019 року договору позики на суму 600 000 грн. та використання останнім як позичальником цих коштів на придбання спірної земельної ділянки. При цьому ОСОБА_2 визнав цей позов та не заперечував проти його задоволення (т. 1 а.с. 39).

У результаті ухвалення зазначеного судового рішення ОСОБА_2 набув право вимагати від ОСОБА_1 визнавати це зобов`язання спільним боргом подружжя, яке реалізував шляхом подання зустрічного позову в цій справі.

Згідно із положеннями ст. 54 ЦПК України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

З огляду на зазначене ОСОБА_2 був зобов`язаний сповістити свою дружину ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі № 361/7276/19 і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі, проте не зробив цього.

Таким чином, обставини щодо укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 600 000 грн. з метою придбання земельної ділянки, які встановлені судовим рішенням у справі № 361/7266/19, не мають юридичних наслідків при розгляді позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргу спільним боргом подружжя.

З урахуванням викладеного, обставини, встановлені у справі № 361/7276/19 не є преюдиційними, оскільки ОСОБА_1 не брала участі у вказаній справі та була позбавлена можливості їх спростувати у передбаченому законом порядку в межах розгляду цієї справи.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що спір про стягнення з ОСОБА_2 коштів за договором позики від 03 липня 2016 року (справа № 361/7266/19) був ініційований ОСОБА_3 у жовтні 2019 року, тобто після звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом у серпні 2019 року.

Таким чином, безпідставним є посилання суду першої інстанції, що відповідачем ОСОБА_1 не оскаржувалося рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року в справі № 361/7276/19, як таке, що впливає на її права та обов`язки.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Заперечуючи обставини того, що ОСОБА_2 уклав договір в інтересах сім`ї і на потреби сім`ї витратив отримані за договором позики грошові кошти у сумі 600 000 грн., ОСОБА_1 звертала увагу на те, що вартість придбаної в період шлюбу земельної ділянки становить 84 000 грн.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вимог зустрічного позову про визнання боргових зобов`язань спільним боргом подружжя Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року вказував, що суди не дослідили чи були використані на потреби сім`ї і інші кошти, не дослідили питання щодо наявності згоди ОСОБА_1 на його укладення, та не надали належної правової оцінки доводам останньої щодо недоведеності ОСОБА_2 факту укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було допитано у якості свідків позивача ОСОБА_2 , третю особу ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та покладено їх покази в основу оскаржуваного рішення про задоволення зустрічного позову про визнання боргу спільним боргом подружжя.

У ході судового розгляду позивачем не було доведено належними та допустимими доказами того факту, що в період зареєстрованого шлюбу ним було взято в борг грошові кошти, які б витрачались в інтересах сім`ї та на її користь. Посилання на показання свідків на підтвердження цих обставин, апеляційний суд відхилив зважаючи на недопустимість і неналежність доказування грошових зобов`язань та (або) їх цільового використання показаннями свідків.

Вищевказаних вимог законодавства та обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з цього, колегія суддів дійшла висновку, що за результатом апеляційного розгляду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (у позові відмовлено), з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 4500,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом (т. 3 а.с. 89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявила про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 200,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції до суду надано договір про надання правничої допомоги № 24 від 01 вересня 2021 року укладений між адвокатом Немеровець Т.А. та ОСОБА_1 , додаток до договору з детальним описом робіт, акт приймання-передачі наданих послуг від 21 січня 2022 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 07 грудня 2022 року та квитанцію до прибуткового ордера на суму 5 500,00 грн., квитанцію на суму 1700 грн., згідно з якими вартість складання адвокатом Немеровець Т.А. додаткових пояснень становить - 1 500,00 грн., представництво у суді - 4 000,00 грн., надання юридичної консультації - 500 грн., складання клопотання про виклик свідків - 500 грн., складання заперечень на клопотання про виклик свідків - 700 грн. (т. 2 а.с. 113-115а, т. 3 а.с. 18-19).

Сума витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 7 200,00 грн. є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, та відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

З огляду на вищезазначене, оскільки витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції доведені, колегія суддів дійшла висновку про стягнення 7 200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання боргових зобов`язань спільним боргом колишнього подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4500,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, 7 200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 02 червня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова