СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 6/759/174/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., заявника (боржника) - ОСОБА_1 , представника заявника (боржника) - адвоката Солод Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву, подану ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

До Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Заяву обґрунтовує тим, що 27 серпня 2019 року Святошинським районним судом м. Києва у справі №759/14661/19 за заявою ОСОБА_2 було видано судовий наказ, яким стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 серпня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

Заявник зазначив, що молодший син - ОСОБА_4 після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин залишився проживати і проживає по теперішній час з батьком ОСОБА_1 , боржником у даній справі. Вказує, що дана обставина встановлена рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2020 року у справі №759/13437/19, яке набрало законної сили 05.10.2021 року після його перегляду Київським апеляційний судом. Зважаючи на викладене, заявник вважає, що у нього як у боржника відсутній обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання молодшого сина.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.05.2023 року визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

08 травня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення до розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, виконання за судовим наказом.

Заявник (боржник) та його представник у судовому засіданні заяву підтримали, просили визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню. Зазначили, що відпала необхідність стягнення.

Стягувач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомляла.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 ЦПК України неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Зважаючи на викладене, суд розглянув заяву за відсутності стягувача ОСОБА_2 .

Дослідивши наявні докази по справі на основі повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних матеріалів справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, наказного провадження. Частиною 3 вищезазначеної статті встановлено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Стаття 160 ЦПК України встановлює, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Судом встановлено, що 27 серпня 2019 року Святошинський районний суд видав судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця - невідомо, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серія невідомі, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки м. Києва, РНОКПП НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 серпня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

26 вересня 2019 року ухвалою суду виправлено описку в судовому наказі Святошинського районного суду міста Києва від 27.08.2019 р. за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей, а саме: дату народження ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_3 » виправити на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Згідно з ч.1 ст. 170 ЦПК України, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 1 статті 173 ЦПК України встановлено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Скориставшись своїм правом, передбаченим цивільним процесуальним кодексом, ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" судовий наказ є виконавчим документом.

Досліджуючи матеріали, додані до заяви, суд встановив, що заявник не доєднав до заяви актуальні докази, що підтвердили б наявність виконавчого провадження у межах якого із ОСОБА_1 стягуються аліменти на підставі виданого судового наказу. Суд зауважує, що у матеріалах справи наявна довідка розрахунку заборгованості від 19.10.2020 року. Дану довідку суд до уваги взяти не може, оскільки довідці більше двох років, вона не може підтвердити нинішній стан виконавчого провадження.

Крім того, представником заявника до матеріалів справи доєднано Постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника від 29.07.2021 року ВП №60026535, відповідно до якої припинено чинність постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника накладений постановою державного виконавця №60026535 від 01.06.2020 року. Постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання синів у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Зобов`язано підприємство, установу, організацію, фізичну особу, фізичну особу-підприємця здійснювати відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а у разі якщо такий строк не встановлено - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Зобов`язано підприємство, установу, організацію, фізичну особу, фізичну особу-підприємця щокварталу надсилати виконавця звіт про здійснення відрахування та виплати за формою, встановленого Міністерством юстиції України.

Даній постанові майже два роки, щодо подальшого руху виконавчого провадження суду невідомо, звіту або інших актуальних документів боржник суду не надав, що позбавляє суд можливості встановити, чи дійсно із ОСОБА_1 на даний момент стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина.

Відповідно до частини 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пунктів 4 та 5 частини 1 статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частини третьої ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтями 183 та 184 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Отже, сімейним та процесуальним законодавством визначено, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків або іншому законному її представнику, з яким вона проживає.

При зверненні до суду відповідний заявник повинен дотримуватися процесуальної дисципліни та вимог закону, які наділяють його статусом особи, якій належить право вимоги.

Процесуальний порядок перегляду питань за судовим наказом про стягнення аліментів для боржника визначений також статтею 173 ЦПК України, згідно із якою суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Заявник зазначив, що факт проживання молодшого сина із ним встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2020 року у справі №759/13437/19, яке набрало законної сили 05.10.2021 року після його перегляду Київським апеляційним судом.

Із такими доводами заявника суд погодитись не може, зважаючи на наступне.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року у справі №759/13437/19 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва про визначення місця проживання дитини з матір`ю - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року зазначене рішення залишено без змін.

Із тексту вказаних рішень вбачається, що судовим розглядом було встановлено, що ОСОБА_4 після припинення шлюбних відносин залишився проживати із батьком.

Судові рішення датовані 2020 та 2021 роком, тобто, приймати їх як такі, що є актуальні на сьогодні суд не може. Суд зазначає, що встановлені судовими рішеннями обставини відповідали дійсності на момент прийняття рішень, нині, після спливу майже двох років із моменту набрання рішення законної сили після апеляційного перегляду, у суду є об`єктивні сумніви вважати, що дитина продовжує проживати разом із батьком, оскільки жодного доказу проживання сина ОСОБА_4 із ОСОБА_3 , окрім рішень суду першої та апеляційної інстанції, надано не було.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, за змістом якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд також бере до увагу, що за змістом ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Однак, за обставинами даної справи, відсутні належні та достатні докази того, що молодший син ОСОБА_4 дійсно проживає із ОСОБА_1 , в такому випадку вимога щодо визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню не є безспірною, що позбавляє суд можливості встановити відсутність обов`язку ОСОБА_1 сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 .

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки судовий наказ було видано у відповідності до норм цивільного процесуального закону, на підставі заяви, яка відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Керуючись ст. ст. 160, 173, 259, 432 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.О.Горбенко