КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2006/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Савіцькій Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Ільєвої Т.Г.,-

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Позивач просив: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 грн 00 коп., а також витрати на правничу допомогу та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 16 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року позивачем здійснювалися перекази на користь ОСОБА_2 на загальну суму 231 200 грн 00 коп. Зазначені кошти перераховувалися без укладення будь-якого договору.

Відповідач обіцяла з часом ці кошти повернути.

Проте на момент подання позовної заяви відповідач кошти не повернула.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме: стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 231 200 грн 00 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначила, що апеляційна скарга безпідставна.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти в сумі 231 200 грн 00 коп., які є предметом стягнення у даній справі, були перераховані позивачем на користь відповідача, у зв`язку з виникненням усних договірних відносин, які мають ознаки договору позики, а тому кошти не можуть бути витребувані у відповідача на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що у період з 16 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 здійснені наступні грошові перекази на користь ОСОБА_2 : 16.10.2018 року в сумі 79 200 грн 00 коп.; 24.10.2019 року в сумі 100 000 грн 00 коп.; 29.10.2019 року в сумі 52 000 грн 00 коп. Підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 вказав, що між ним та відповідачем не виникло жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо грошових переказів, тому кошти, перераховані у період з 16 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року у розмірі 231 200 грн є безпідставно набутими, та підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 зазначила, що спірні грошові кошти вона набула за належної правової підстави, зокрема, в якості повернення позивачем боргу за раніше наданою позикою в сумі 4 300 000 грн від її батька ОСОБА_3 , який надав позивачу у позику 4 300 000 грн з коштів сімейного бюджету.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Дана норма закону регулює випадки, коли майно набувається без достатньої правової підстави.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року (справа № 910/3395/19), від 23 квітня 2019 року (справа № 918/47/18), від 01 квітня 2019 року (справа № 904/2444/18).

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

В ході розгляду справи встановлено, що в період з 27.09.2017 року по 10.02.2020 року позивачем здійснені наступні грошові перекази на користь ОСОБА_3 : 27.09.2017 року на суму 314 000 грн 00 коп.; 19.02.2018 року на суму 40 000 грн 00 коп.; 19.02.2018 року на суму 60 000 грн 00 коп.; 04.04.2018 року на суму 115 000 грн 00 коп.; 26.11.2018 року на суму 50 000 грн 00 коп.; 26.11.2018 року на суму 50 000 грн 00 коп.; 26.12.2018 року на суму 150 000 грн 00коп.; 11.02.2019 року на суму 50 000 грн 00 коп.; 11.03.2019 року на суму 100 000 грн 00 коп.; 24.04.2019 року 50 000 грн 00 коп.; 13.05.2019 року на суму 300 000 грн00 коп.; 14.05.2019 року на суму 300 000 грн 00 коп.; 14.05.2019 року на суму 15 000 грн 00 коп.; 07.10.2019 року на суму 50 000 грн 00 коп.; 19.11.2019 року на суму 20 000 грн 00 коп.; 27.12.2019 року на суму 30 000 грн 00 коп.; 27.12.2019 року на суму 40 000 грн 00 коп.; 27.12.2019 року на суму 13 215грн 00 коп.; 10.02.2020 року на суму 6 558 грн 00 коп., підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені.

У період з 30.06.2017 року по 03.02.2020 року позивачем здійснені грошові перекази на користь ОСОБА_4 : 30.06.2017 року на суму 15 000 грн 00 коп.; 31.07.2017 року на суму 28 000 грн. 00коп.; 29.08.2017 року на суму 43 000 грн 00 коп.; 27.09.2017 року на суму 156 500 грн. 00коп.; 30.10.2017 року на суму 133 000 грн 00 коп.; 27.12.2017 року на суму 68 000 грн. 00коп.; 30.01.2018 року 85 000 грн 00коп.; 26.02.2018 року на суму 88 000 грн 00 коп.; 28.03.2018 року на суму 87 000 грн 00коп.; 26.04.2018 року на суму 87 000 грн 00 коп.; 21.05.2018 року на суму 50 000 грн 00 коп.; 04.06.2018 року на суму 32 100 грн 00 коп.; 02.07.2018 року на суму 50 000 грн 00коп.; 29.08.2018 року на суму 44 450 грн 00 коп.; 01.10.2018 року на суму 42 670 грн 00коп.; 14.01.2019 року на суму 12 642 грн 00 коп.; 04.02.2019 року на суму 66 900 грн 00 коп.; 01.03.2019 року на суму 62 455 грн 00 коп.; 02.04.2019 року на суму 29 700 грн 00коп.; 16.04.2019 року на суму 85 127 грн 00 коп.; 16.04.2019 року на суму 100 000 грн 00коп.; 17.04.2019 року на суму 100 000 грн 00 коп.; 18.04.2019 року на суму 88 300 грн 00коп.; 26.04.2019 року на суму 16 300 грн 00 коп.; 30.05.2019 року на суму 21 700 грн 00коп.; 03.07.2019 року на суму 12 276 грн 00 коп.; 31.07.2019 року на суму 13 503 грн 00коп.; 03.09.2019 року на суму 21 400 грн 00 коп.; 01.10.2019 року на суму 21 480 грн 00коп.; 29.11.2019 року на суму 29 462 грн 00 коп.; 16.12.2019 року на суму 130 000 грн 00 коп.; 03.02.2020 року на суму 19 641 грн 00 коп., підстава перерахування вказаних коштів та призначення платежу не зазначені.

Враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що враховуючи періодичність вчинення перерахуванням позивачем коштів на користь відповідача та третьої особи, їх суми та кількість, дії позивача не вказують на безпідставність перерахуванням коштів, а свідчать про свідомі, за власною волею, дії, які містять ознаки виконання договірних зобов`язань по поверненню коштів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку, що грошові кошти в сумі 231 200 грн 00 коп., були перераховані позивачем на користь відповідача, у зв`язку з виникненням між позивачем та третьою особою - батьком відповідачки усних договірних відносин, які мають ознаки договору позики.

Доводи апеляційної скарги про відсутність жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо грошових коштів у розмірі 231 200 грн, колегія суддів відхиляє, оскільки наявні в матеріалах справи документи та надані учасниками справи пояснення свідчать про наявність усних договірних відносин, які мають ознаки договору позики.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірність залучення судом першої інстанції до участі у справі третьої особи, колегія суддів оцінює критично, оскільки для повного та всебічного з`ясування обставин справи та для правильного вирішення спору наявна необхідність у залученні третьої особи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 08 лютого 2022 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому у відповідності до ч. 3 ст. 389 ЦПК України винесена постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко