Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 2-1243/12
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/13956/2023
Головуючий у суді першої інстанції О. В. Бобровник
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
29 листопада 2023 року місто Київ

Справа № 2-1243/12

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк» - правонаступник первісного позивача Публічного акціонерного товариства

«ВТБ Банк»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року, ухвалене у складі судді Бобровника О.В., в приміщенні Солом`янського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У травні 2010 року ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», звернулось до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості, мотивованим тим, що 20.12.2007 між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №20.00.001245, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 180 000 доларів США, які позичальник зобов`язувалася повернути до 19.12.2022 у розмірі та у порядку, встановлених п.п. 8.1, 8.2, 8.3 Кредитного договору. У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №20.00.001245/1 від 20.12.2007, відповідно до умов якого остання поручилася перед банком щодо повернення кредиту, перерахування плати за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення і сплати яких встановлені кредитним договором. Проте відповідачі порушують свої зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, в зв`язку з чим утворилась заборгованість перед банком.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 01.03.2012 в сумі 242 411 дол. США та 133 947 грн 50 коп.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 0.00.001245 від 20.12.2007 станом на 01.03.2012 в сумі 242 411 дол. США та 133 947 грн. 50 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір в розмірі 1 700 грн 00 коп. та 120 грн 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 1 820,00 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , як солідарного боржника з ОСОБА_1 , суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 не була повідомлена про судове засідання, за результатами проведення якого судом було ухвалено заочне рішення у справі. Судом не було враховано, що поручитель не підписувала договір поруки, а тому вона не є фінансовим поручителем. Оскільки ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом, зазначене позбавило її можливості заявити клопотання про призначення по справі експертизи. Також вказано, що при ухваленні рішення суд не врахував, що 20.05.2010 банк пред'явив вимогу про дострокове стягнення боргу, а тому не мав законних підстав збільшувати вимоги та нараховувати штрафні санкції. У порушення вимог закону суд першої інстанції задовольнив збільшені позовні вимоги не врахувавши постанову Верховного Суду від 28.03.2018.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Представник АТ «Універсал Банк» (правонаступник ПАТ «ВТБ Банк») Лисенко В. М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, заочне рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, не з'явилася. Подала до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому підтримала подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу та просила суд про її задоволення. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від відповідача ОСОБА_1 не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука.

Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Із матеріалів справи вбачається, що 20.12.2007 між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» (а на час перегляду справи апеляційним судом правонаступником позивача є АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 20.00.001245, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 180 000 доларів США, які остання зобов`язалась повернути в строк до 19 грудня 2022 року включно та сплатити банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі та у порядку встановленому п.п. 8.1., 8.2., 8.3. кредитного договору.

Згідно п. 1.1. кредитного договору, за користування кредитом ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати банку 12 % річних у строк з 25 числа по останній робочий день поточного місяця, починаючи з грудня 2007 року.

Пунктом 9.1 кредитного договору сторони визначили, що у разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 % річних від простроченої суми.

У разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожень день прострочення виконання (п. 9.2. кредитного договору).

Також 20.12.2007 між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 20.00.001245/1.

Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 поручилась перед позивачем щодо повернення кредиту, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін, умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором.

Згідно п. 4. договору поруки, у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Проте ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання за кредитним договором стосовно своєчасного погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом, в зв`язку з чим станом на 01.03.2012 року утворилась заборгованість, яку банк визначив в сумі 242 411 дол. США та 133 947 грн. 50 коп., яка складається із: 180 000,00 дол. США - заборгованість по кредиту, 62 411,00 дол. США - заборгованість по відсоткам, 133 947,50 грн - пеня.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції виходить із того, що заочне рішення суду оскаржується в апеляційному порядку лише поручителем, а тому правова оцінка надається саме договірним правовідносинам, які виникли між ОСОБА_2 , банком та позичальником.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 5 договору поруки передбачено, що поручитель перед банком відповідає у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків.

Таким чином, поручитель погодилася з умовами та строком дії договору поруки, особливостями та умовами виконання позичальником кредитного договору, за виконання якого останнім вона поручилася.

Тобто підписавши договір поруки ОСОБА_2 погодила всі умови відповідних зобов`язань, досягла згоди з усіх істотних умов угоди, мала на це необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Своїм підписом у відповідних угодах остання підтвердила ознайомлення з їх умовами.

Доводи апеляційної скарги у тому, що ОСОБА_2 не підписувала договір поруки колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначене не підтверджено будь - якими доказами у справі.

Вказуючи на те, що договір поруки ОСОБА_2 не підписувала, остання зазначає про те, що не була обізнана про розгляд справи судом, що позбавило її права заявити клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Таке клопотання вона заявила суду апеляційної інстанції.

Проте колегія суддів не вбачала підстави для задоволення цього клопотання, оскільки ОСОБА_2 не підтвердила обставини щодо необізнаності про розгляд справи судом першої інстанції. Зазначене повінстю спростовується матеріалами справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про розгляд справи судом, про що свідчать подані нею клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.203, 209, т. І)

Таким чином, направляючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи, ОСОБА_2 не була позбавлена можливості подати до суду першої інстанції клопотання про призначення експертизи.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , суд встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язань за кредитним договором від 20.12.2007, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, дійшов обґрунтованого висновку про солідарне стягнення з поручителя ОСОБА_2 заборгованості.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зміст частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки. Дія договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цих договорів.

З урахуванням наведеного, судом на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів зроблено вірний висновок, що вимоги кредитора до поручителя ОСОБА_2 , як солідарного боржника з позичальником ОСОБА_1 , є обґрунтованими.

Суд вірно застосував до спірних правовідносин у цій частині норми ЦК України та вимоги закону.

Проте задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» та стягуючи на користь банка з поручителя солідарно з позичальником заборгованість у розмірі 242 411 доларів США та 133 947, 50 грн, суд першої інстанції виходив із наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01.03.2012, поданого до суду із заявою про збільшення позовних вимог.

Однак колегія судді вважає, що суд першої інстанції невірно взяв до уваги поданий позивачем розрахунок заборгованості обчислений станом на 01.03.2012, ураховуючи ту обставину, що позов до суду першої інстанції ПАТ «ВТБ Банк» подано 22.05.2010, тобто банк у позові просив суд достроково стягнути всю суму заборгованості за договором. Таким чином банк фактично 22.05.2010 року змінив строк виконання основного зобовязання за кредитним договором.

Раніше у вимозі від 20.05.2010 року банк просив ОСОБА_2 погасити лише прострочену заборгованість яка виникла станом на 20.05.2010 року (а.с.29 т.1).

Судом встановлено, що кінцевою датою повного виконання кредитних зобов`язань у спірних відносинах є 19 грудня 2022 року.

20.05.2020 банк звернувся до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 із листом - вимогою про погашення простроченої заборгованості, яка складається з 4 615,40 доларів США - просточена заборгованість за основним боргом, 16 981 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 253, 85 грн - пеня за несвоєчасну сплату основного боргу. У листі - вимозі Банк зазначив, що у випадку невиконання цієї вимоги, Банк розпочне процес примусового стягнення усієї суми заборгованості по кредитному договору. У судовому порядку або шляхом вчинення виконавчого напису на предмет іпотеки згідно п. 4.2 іпотечного договору, укладеного 21.12.2007 між кредитором та позичальником.

Вказана вимога про сплату просточеної суми заборгованості за кредитним договором не виконана поручителем.

Матеріали справи не містять доказів виконання зобов'язань за кредитним договором позичальником.

Оскільки вимога банка про повернення простроченої суми заборгованості залишена без задоволення позичальником та поручителем, 22.05.2010 ВАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором №20.00.001245 від 20.12.2007, заявивши вимоги про солідарне стягнення усієї суми заборгованості з позичальника та поручителя.

Отже, подавши 22.05.2010 до суду позов кредитор таким чином пред'явив до боржника вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості за кредитним договором, строк виконання якого був 19.12.2022. Таким чином Банк змінив строк виконання зобов'язання по поверненню кредитних коштів та процентів за користування ними.

При цьому суд першої інстанції, покладаючи на поручителя обов'язок по сплаті заборгованості згідно розрахунку поданого позивачем станом на 01.03.2012, не врахував, що пред'явивши 22.05.2010 до позичальника і поручителя вимогу про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором (частина друга статті 1050 ЦК України), а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після 22.05.2010.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені, пред`явивши до позичальника та поручителя позовну заяву про стягнення усієї суми заборгованотсі, тобто вимогу про дострокове виконання зобов`язання боржником за кредитним договором.

Відтак вимоги банку про стягнення з поручителя процентів за користування кредитом та пені, нарахованих після пред`явлення позову про дострокове повернення кредиту, є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставин справи, однак неправильно взяв до уваги збільшені позовні вимоги банку по нарахуванню відсотків та пені після пред'явлення позову до суду.

Тому заочне рішення суду першої інстанції у частині стягнення розміру нарахованих процентів за користування кредитними коштами та нарахованої пені з поручителя після пред`явлення достокової вимоги (позовної заяви) не грунтується на вимогах закону та не відповідає нормам матеріального права.

Як вбачається із зазначеного Банком розрахунку заборгованості, яка виникла за кредитним договором станом на 21.05.2010, загальна сума заборгованості становить 196 981 доларів США , з яких:

- 180 000 доларів США - сума заборгованотсі за кредитом, у тому числі заборгованість по погашенню кредиту у розмірір 4 615,40 доларів США за період з 01.01.2010 по 01.05.2010 та 30 % річних - 235,85 доларів США;

-16 981 доларів США - заборгованість за відстоками за користування кредитом,

та 10 823, 67 грн нарахованої пені.

Указаний розрахунок заборгованості є вірним, узгоджується із умовами договору кредиту та відповідачем ОСОБА_2 не спростовано, власного контррозрахунку нею суду не надано.

У спірних правовідносинах поручителем не було доведено належного виконання кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим правовідносини між сторонами не можуть бути визнаними припиненими, що є їх процесуальним обов`язком у силу вимог статей 12, 81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про розгляд судом справи 16.04.2013.

Слід зазначити, що розгляд справи за відсутності учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, заочне рішення суду першої інстанції в частині його перегляду щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в цій частині та ухвалення нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 , як солідарного боржника з ОСОБА_1 , на користь АТ «Універсал Банк», як правонаступника ПАТ «ВТБ Банк», заборгованість за кредитним договором №20.00.001245 від 20.12.2007 в сумі 196 981 доларів США та 10 823 грн 67 коп.

При цьому законність та обгрунтованість заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не перевірялась, оскільки в цій частині заочне рішення не оскаржувалося.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_2 за законом звільнена від сплати судового збору, то судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, ст.ст. 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором №20.00.001245 від 20.12.2007 року в сумі 242 411 доларів США та 133 947 грн 50 коп скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) як солідарного боржника з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (, адреса: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19), як правонаступника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», заборгованість за кредитним договором №20.00.001245 від 20.12.2007 року в сумі 196 981 доларів США та 10 823 грн 67 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 04 грудня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна