Провадження № 22-ц/801/927/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Борисюк І. Е., в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін,

у цивільній справі № 127/29540/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в міський суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який 18.12.2009 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина в сумі 1 750, 00 гривень.

Позивачка зазначила, що за період з 01.01.2020 по 14.10.2022 нею були понесені додаткові витрати на утримання дитини на загальну суму 103 351,05 гривень, з яких: на лікування - 2 100,00 гривень, на лікарські препарати - 14 525,90 гривень, на купівлю комп`ютерної техніки з належними до неї приладами для навчання - 26 927, 11 гривень. На думку позивачки, половину цих витрат зобов`язаний нести відповідач.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам викладеним у судовому рішенні. Суд також не взяв до уваги докази, що були надані позивачем, та не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи. При цьому посилається на обставини викладені нею в позовній заяві, вказавши, що відповідач працює за кордоном, має сплачувати аліменти відповідно до рішення суду в розмірі 1 750 гривень, однак сплачує їх не кожного місяця, тому весь час існує заборгованість.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень статті 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 18.12.2009, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 18.12.2009 зроблено відповідний актовий запис № 1407.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 30.07.2008, де зазначено що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , актовий запис № 2631.

Згідно з свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 14.12.2011, позивачка змінила прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », актовий запис № 275.

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 466, виданої 28.09.2022 головою КК «Лівобережний», позивачка проживає у АДРЕСА_1 разом із своїми дітьми сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на її утриманні.

З ЄДРСР, доступ до якого є публічним, встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/23495/19 від 01.11.2019, яке набрало законної сили 06.12.2019, змінено розмір аліментів (спосіб їх присудження) і з 27.08.2019 з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 750, 00 гривень щомісячно.

В обґрунтування позовних вимог позивачкою надано суду копії квитанцій, фіскальних та товарних чеків щодо понесення нею додаткових витрат, з яких вбачається оплата стоматологічних послуг, купівля комп`ютерної техніки, канцелярського приладдя, одягу, лікарських препаратів тощо (а.с.9-45).

Дослідивши надані позивачкою докази, місцевий суд не погодився із необхідністю стягнення із відповідача в якості додаткових витрат на дитину понесених позивачкою витрат на купівлю одягу, канцелярського приладдя, взявши до уваги, що звичайні регулярні витрати становлять основу аліментів, а будь-які додаткові витрати, обумовлені особливими обставинами та спрямовані на розвиток здібностей, лікування тощо, є додатковими витратами на дитину і не можуть враховуватися при визначенні розміру аліментів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що витрати понесені позивачкою, не є додатковими витратами в розумінні положень статті 185 СК України, оскільки нею не наведено наявності особливих обставин для їх понесення, а тому ці витрати охоплюються аліментними зобов`язаннями, які були визначені судовим рішенням щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка подала такий позов.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що заявлені нею до стягнення додаткові витрати на утримання дитини викликані особливими обставинами, які зумовлені, зокрема, позитивними фактами, як то наявність у дитини особливих здібностей.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, позивачка має двох неповнолітніх дітей дочку і сина, а предметом спору є додаткові витрати на неповнолітнього ОСОБА_8 , батьком якого є відповідач, що об`єктивно викликає сумнів понесення деяких витрат, виходячи із наданих позивачкою в обґрунтування позовних вимог платіжних документів, саме на сина. Це купівля хлопчику, зокрема: бісеру, клею з блискітками, акрилу для декору, фетру м`якого, наліпок «Принцеса», трикотажних боді (а. с.15-17, 21, 31, 33, 35, 38)

Квитанція від 02.09.2022 на суму 5 600,00 гривень не свідчить про придбання позивачкою одягу саме для сина, а квитанція від 04.09.2022 на суму 2 400,00 гривень взагалі не свідчать про здійснення витрат на дитину (а.с. 44-45).

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з наданих позивачкою платіжних документів лише в частині можливо встановити придбання певних товарів саме для сина, а деякі взагалі викликають сумнів щодо придбання їх дитині, а саме: очищувача вакуумного, тестера стартового, дозатора-поплавка, басейна каркасного, драбини для басейну, шнура побутового, рідини «Флокер», таблеток «Мініхлор», тенту покривного, фляги, тримача для фляги, скімерів для басейну, хомутів затяжних, фотопаперу, зволожувача повітря, БФП кольорового друку, кабеля, пледу, серветок, аромодифузора тощо (а.с.10-11, 13, 18).

Щодо витрат на лікарські препарати, а також лікування дитини у лікаря стоматолога, то місцевий суд також зробив правильний висновок, що такі витрати не є додатковими витратами, оскільки вищенаведені норми закону чітко встановлюють, що підставою для стягнення таких витрат є каліцтво дитини або тяжка хвороба. Крім того, суду не надано будь-яких доказів того, що лікарські препарати були призначені дитині лікарем і вона потребувала відповідного лікування (виписки з історії хвороби дитини, рецепти лікарів, довідки тощо). При цьому позивачкою не надано доказів, що зазначені витрати на купівлю лікарських препаратів здійснені нею саме на сина. Відвідування лікаря стоматолога відноситься до звичайних витрат, оскільки не пов`язано із особливостями хвороби, а тому охоплюється аліментними зобов`язаннями.

Придбання комп`ютерної техніки та супутніх до неї товарів (монітору, гарнітури, миші, клавіатури, USB-адаптеру, кабелю), канцелярського приладдя, а також одежі, на підтвердження чого позивачкою надані фіскальні чеки, не відносяться до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат, в даному випадку, з батька на утримання дитини у розумінні статті 185 СК України.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Отже наведені позивачкою витрати, не є тими додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України, а є витратами на утримання дитини, тобто аліментами, які вже стягнуті з відповідача. Крім того, позивачка не довела можливість відповідача сплачувати такі витрати.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 760/10847/20-ц (провадження № 61-12256св22).

Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи щодо необхідності стягнення додаткових витрат, залежно від особистих, індивідуальних особливостей дитини. Таких особистих, індивідуальних особливостей у дитини позивачкою не доведено, а судом першої інстанції не встановлено.

Відтак доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. Ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять.

Колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун