ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 446/1120/21

провадження № 61-11435св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Жовтанецька сільська рада Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року у складі судді Котормуса Т. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання недійсними рішення та договору, скасування державної реєстрації.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника звернулись до суду з позовом до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними рішення та договору, скасування державної реєстрації.

Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 серпня 2021 року залучено до участі у справі як співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позов, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, мотивований тим, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М. Р. за реєстровим № 951, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 29 травня 2009 року, № запису 448 в книзі 2, реєстраційний № 26580982, була власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

24 листопада 2014 року ОСОБА_2 (як продавець) та ОСОБА_3 (як покупець) уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній придбав частину цього будинку.

Відповідно до договору дарування, посвідченого 05 листопада 2018 року приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А., ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 64/100 частини вищевказаного будинку.

Даний житловий будинок знаходиться на частині земельної ділянки, загальною площею 10,4811 га з кадастровим № :06:000:0217, яка на підставі договору оренди від 24 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією, перебувала у користуванні ОСОБА_6

20 травня 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали договір суборенди земельної ділянки площею 0,2030 га із земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217, на підставі якого остання користується цією земельною ділянкою станом на момент звернення до суду із цим позовом.

В подальшому стало відомо, що у 2020 році рішеннями Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області (далі - Ременівська сільська рада), правонаступником якої є Жовтанецька сільська рада Львівського району Львівської області (далі - Жовтанецька сільська рада) затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,01 га з кадастровим № :06:000:0694 та ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,0968 га з кадастровим № :06:000:0692.

05 листопада 2020 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала земельну ділянку площею 0,0968 га з кадастровим № :06:000:0692, розташовану в адміністративних межах Жовтанецької сільської ради в межах населеного пункту, для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Позивачі зазначали, що вищевказаними рішеннями Ременівської сільської ради та укладеним в подальшому між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договором купівлі-продажу земельної ділянки їх, як власників житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позбавлено права користування земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок.

Вказували, що Ременівська сільська рада не провела належну перевірку спірних земельних ділянок та не встановила, що вони перебувають у користуванні позивачів, як власників житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці, в межах якої сільська рада надала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дозвіл на виготовлення проектів землеустрою, та, в подальшому, їх затвердила й передала відповідні земельні ділянки у приватну власність.

Посилаючись на вищевикладене, позивачі просили суд:

- визнати недійсним рішення Ременівської сільської ради від 19 червня

2020 року № 90 в частині затвердження проекту із землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва гаражів та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0968 га для будівництва і обслуговування житлового будинку;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,01 га та земельної ділянки площею 0,0968 га;

- скасувати рішення від 21 липня 2020 року № 53223477 державного реєстратора Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,01 га;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки серія та

номер 1550 від 05 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х. О.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Жовтанецької сільської ради, ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Ременівської сільської ради № 90 від 19 червня 2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_3 для будівництва індивідуальних гаражів земельної ділянки площею 0,01 га, розташованої у АДРЕСА_2 , кадастровий № :06:000:0694.

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О. Я. від 21 липня 2020 року № 53223477 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим № :06:000:0694 за ОСОБА_3 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено повністю.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у відповідності до встановлених судом обставин справи спірні земельні ділянки площею 0,01 га з кадастровим

№ :06:000:0694, яка перебуває у власності ОСОБА_3 та площею 0,0968 га з кадастровим № :06:000:0692, яка перебуває у власності ОСОБА_4 , знаходяться у с. Ременів поруч із житловим будинком АДРЕСА_1 на території, яка разом з цим будинком огороджена парканом. Зазначені земельні ділянки були сформовані із земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217.

Приймаючи оскаржувані акти, орган місцевого самоврядування не перевірив тієї обставини, що земельні ділянки, які передаються у власність громадянам розташовані в межах огорожі будинку сторін у справі, його співвласники згоди на її приватизацію не надавали і передача частини такої земельної ділянки у власність відбулась без врахування часток у праві спільної власності на будинок, а тому є неправомірною та порушує права позивачів на користування земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі просили суд визнати недійсним рішення сільської ради № 90 від 19 червня 2020 року в частині, що стосується земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_5 з кадастровим № :06:000:0692 площею 0,0968 га в

АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Водночас, правовою підставою набуття права власності ОСОБА_5 на цю земельну ділянку є рішення Ременівської сільської ради № 89 від 19 червня 2020 року, яке позивачі не оскаржують. Зазначене свідчить про безпідставність позовних вимог в частині скасування оскаржуваного акта органу місцевого самоврядування та похідних від нього дій щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Жовтанецької сільської ради, ОСОБА_3 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовлено.

У решті рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 14 лютого 2022 року залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована правильністю висновку місцевого суду про наявність порушених прав ОСОБА_1 , як користувача земельної ділянки та підстав для їх захисту шляхом визнання незаконним та скасування відповідного рішення, що зумовлює наявність підстав для задоволення похідної позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О. Я. від 21 липня 2020 року № 53223477 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим № :06:000:0694 за ОСОБА_3 .

Апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність порушеного або оспорюваного права ОСОБА_2 та вказав на помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності у неї права вимоги, посилаючись на відсутність у неї права власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у спільній власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 через свого представника звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить:

- скасувати рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог;

- скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції;

- направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування рішення Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області № 90 від 19 червня 2020 року та про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Добротвірської селищної ради Кам`янка Бузького району Львівської області Браташ О. Я. від 21 липня 2020 року № 53223477 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим № :006:000:0694 за ОСОБА_3 .

Виходячи зі змісту вимог, зазначених заявником у прохальній частині касаційної скарги, рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються у задоволеній частині позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим рішення судів першої та апеляційної інстанцій у інших частинах не є предметом касаційного оскарження та Верховним Судом не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її з Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.

На підставі ухвали Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 15 листопада 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на безпідставність висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності у ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, переданою заявнику оспорюваним рішенням сільської ради.

Як на підставу касаційного оскарження, зокрема, посилається

на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 377 ЦК України та

120 ЗК України і не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 363/3786/17,

від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 липня 2020 року у справі № 910/9028/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 03 березня 2021 року у справі № 910/12366/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 14 липня 2021 року у справі № 260/20/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 173/1744/19, від 06 жовтня 2021 року у справі № 369/4091/15-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 698/121/19,

від 25 травня 2022 року у справі № 140/1192/19.

Наголошує на необхідності проведення судової експертизи для підтвердження належності земельної ділянки, переданої заявнику оскаржуваним рішенням сільської ради, до земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної ОСОБА_1 частини житлового будинку. Непроведення такої експертизи та відсутність відповідного висновку у матеріалах справи, на переконання заявника, є підставою для відмови у задоволенні позову.

ОСОБА_3 вказує, що застосований судами спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 не може вважатись належним та ефективним, оскільки внаслідок задоволення заявлених у позові вимог, останній не набуває фактичної змоги користуватись спірною земельною ділянкою для обслуговування свого будинку, оскільки доступ до неї обмежений іншою земельною ділянкою, що перебуває у приватній власності ОСОБА_4 . Крім цього звертає увагу, що формування земельної ділянки, яку передано йому у власність оскаржуваним рішенням сільської ради, здійснене у відповідності до чинного детального планування території, яким змінено цільове призначення земельних ділянок на АДРЕСА_3 .

В касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження також посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, поданих із пропущенням строку та без клопотання про його продовження (поновлення).

Відзив на касаційну скаргу

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно договору оренди земельної ділянки від 24 березня 2008 року укладеного між Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією

(далі - Кам`янка-Бузька РДА) та ОСОБА_6 , останній прийняв у довгострокову оренду земельну ділянку для обслуговування комплексу будівель і споруд, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_4 , площею 10,4811 га, кадастровий № :06:000:0217 (т. 1 а. с. 95-99).

Рішенням Ременівської сільської ради від 20 травня 2008 року № 12 переведено приміщення санпропускника, розташованого на АДРЕСА_4 з нежитлового у житлове (т. 1 а. с. 102). Рішенням Ременівської сільської ради від 18 червня 2008 року № 4 присвоєно поштові адреси житловим і нежитловим приміщенням, розташованим у АДРЕСА_3 , та присвоєно, зокрема, житловому будинку (колишній санпропускник) № 1/12 (т. 1 а. с. 100).

Рішенням Ременівської сільської ради від 19 лютого 2009 року № 12 оформлено право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 101).

Згідно договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М. Р. від 20 травня 2009 року, ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору суборенди земельної ділянки від 20 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , остання прийняла в суборенду земельну ділянку для обслуговування нежитлових приміщень, що розташовані на АДРЕСА_4 , площею 0,2030 га із земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217 (т. 1 а. с. 79-81).

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 березня 2011 року визнано договір оренди земельної ділянки, посвідчений 24 березня 2008 року приватним нотаріусом Робак Л. А., між Кам`янка-Бузькою РДА та ОСОБА_6 , розірваним з 21 серпня 2009 року. Встановлено факт припинення володіння та користування земельною ділянкою з кадастровим № :06:000:0217 з 21 серпня 2009 року (т. 1 а. с. 129, 130).

Будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 24 листопада 2014 року та дарування від 05 листопада 2018 року відповідно, що підтверджується також відомостями з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 17 травня 2021 року (т. 1 а. с. 10-12, 17).

Рішенням Ременівської сільської ради від 11 червня 2019 року № 33 надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га в АДРЕСА_3 з метою передачі у власність для будівництва гаража (т. 1 а. с. 13).

Рішенням Ременівської сільської ради від 19 червня 2020 року № 90 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим № :06:000:0694 площею 0,01 га в АДРЕСА_2 для будівництва індивідуальних гаражів (т. 2 а. с. 37).

Право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за

ОСОБА_3 рішенням державного реєстратора Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О. Я. від 21 липня 2020 року № 53223477 (т. 2 а. с. 42).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно

від 17 травня 2021 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,01 га з кадастровим № :06:000:0694 (т. 1 а. с. 16).

Рішенням Ременівської сільської ради від 11 червня 2019 року № 34 надано дозвіл ОСОБА_5 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0968 га в АДРЕСА_3 з метою передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1 а. с. 14).

Рішенням Ременівської сільської ради від 19 червня 2020 року № 89 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим

№ :06:000:0692 площею 0,0968 га в

АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 2 а. с. 30).

Право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 рішенням державного реєстратора Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О. Я. від 29 вересня 2020 року № 54304344 (т. 2 а. с. 34).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2020 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила земельну ділянку з кадастровим № :06:000:0692 площею 0,0968 га в

АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 2 а. с. 53, 54).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно

від 06 серпня 2021 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0968 га з кадастровим № :06:000:0692 (т. 1 а. с. 50).

22 листопада 2016 року ОСОБА_2 зверталася до Ременівської сільської ради і просила надати їй дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж присадибної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1 . Рішенням Ременівської сільської ради від 15 грудня 2016 року № 4 відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж присадибної ділянки, беручи до уваги те, що в минулому сесією Ременівської сільської ради їй була передана у власність земельна ділянка площею 0,25 га в с. Ременів, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а. с. 173, 174).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваних частинах - без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися

на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Підставою звернення позивачів до суду стала реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності на земельні ділянки площею 0,01 га

з кадастровим № :06:000:0694 та 0,0968 га з кадастровим

№ :06:000:0692 відповідно, здійснена після попередньо отриманих ними дозволів Ременівської сільської ради на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки та прийнятих нею в подальшому рішень про затвердження проектів землеустрою та передачу зазначених земельних ділянок у власність.

ОСОБА_1 вказував на порушення його права користування земельною ділянкою, яке йому належить як власнику частини житлового будинку, розташованого на такій земельній ділянці.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого також погодився апеляційний суд, виходив з того, що передача у власність спірної земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів є неправомірною, оскільки відбулась з порушенням порядку поділу раніше сформованої земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217, без попередньої перевірки того, чи є земельна ділянка вільною, а також без врахування часток сторін у праві спільної власності на житловий будинок.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із наведеним висновком у зв`язку із таким.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV.

Перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю або споруду урегульовано статтями 377 ЦК України та статтею

120 ЗК України.

Так, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частинами першою, другою та четвертою статті 120 ЗК України

(у редакції, чинній на момент набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, положення частини другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України закріплюють принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписами зазначених норм, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду.

Тобто, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою. Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 526/2101/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Як передбачено частиною другою статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Згідно положень частини четвертої вказаної статті земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

З установлених судами обставин справи відомо, що земельна ділянка площею 10,4811 га з кадастровим № :06:000:0217 перебувала у користуванні ОСОБА_6 для обслуговування комплексу будівель і споруд на підставі укладеного між ним та Кам`янка-Бузькою РДА договору оренди від 24 березня 2008 року (т. 1 а. с. 95-99).

При цьому судами попередніх інстанцій також установлено, що відповідно до договору суборенди земельної ділянки від 20 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , остання прийняла в суборенду земельну ділянку на АДРЕСА_3 , площею 0,2030 га із земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217.

Тобто, на момент набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вказаний будинок розташовувався на сформованій земельній ділянці на АДРЕСА_3 з кадастровим № :06:000:0217.

В момент набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права спільної власності на будинок АДРЕСА_1 , до кожного з них перейшло відповідне право користування земельною ділянкою. При цьому земельна ділянка, на якій розташований будинок має чіткі межі (встановлено огорожу).

На підставі оцінки наданих сторонами доказів суди попередніх інстанцій встановили, що спірна земельна ділянка площею 0,01 га з кадастровим № :06:000:0694, яка передана у власність ОСОБА_3 , знаходиться у с. Ременів поруч із житловим будинком

АДРЕСА_1 на території, яка разом з цим будинком огороджена парканом.

Отже, спірна ділянка виділена відповідачу ОСОБА_3 за рахунок земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217, частина якої була передана в суборенду попередньому власнику житлового будинку - ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про набуття ними права користування присадибною ділянкою, на якій розташований цей житловий будинок.

Щодо посилання у касаційній скарзі на недопустимість поданих позивачем доказів колегія суддів Верховного Суду зазначає, що за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Саме суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту здійснюють дослідження та оцінку доказів.

Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Зокрема, під час судового розгляду справи суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються. З урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання (стаття 228 ЦПК України).

Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань.

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Наведений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вказав, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, лише тоді, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи, за виключенням частини третьої статті 376 ЦПК України, однак таких обставин колегією суддів не встановлено.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів [постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446цс18)].

Особа, яка подала касаційну скаргу, не довела, що суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, саме на підставі недопустимих доказів.

Також відповідач ОСОБА_3 не навів доказів, які б свідчили про те, що в цій справі суду неможливо було з`ясувати усі обставини, що мають значення для справи без застосування спеціальних знань експерта, адже сторони по справі фактично не оспорювали обставину, викладену в листі Жовтанецької сільської ради від 09 листопада 2021 року № 2056 про те, що спірна ділянка виділена відповідачу ОСОБА_3 за рахунок огороженої частини земельної ділянки з кадастровим № :06:000:0217 (т. 1 а. с. 215).

Доводи про те, що спірна земельна ділянка була виділена із вільних від забудови земель, касаційна скарга не містить.

Спосіб захисту наведений у позовній заяві прямо передбачений законом - пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України та абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання правомірності виділення земельної ділянки площею 0,0968 га з кадастровим № :06:000:0692 для будівництва і обслуговування житлового будинку не є предметом перегляду судом касаційної інстанції, а оскарження рішення суду першої інстанції в цій частині є правом сторін, які ним не скористались.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать практиці Верховного Суду, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій (викладених в оскаржуваних заявником частинах судових рішень) щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров В. В. Пророк