Справа № 495/2143/23
Номер провадження 2/495/1737/2023
02 червня 2023 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Боярського О.О.,
при секретарі Саханові О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 38 цивільну справу № 495/2143/23 у м. Білгород-Дністровському за позовом ОСОБА_1 до Шабівської сільської ради Об`єднана територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шабівської сільської ради Об`єднана територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області третя особа ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на 1:3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат житловою площею 28, 1 кв.м., у тому числі одна кімната площею 10,8 кв. м., друга кімната площею 17,3 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв. м., коридору площею 9,2 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м.; загальна площа квартири 52,1 кв.м.
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема на 1:3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат житловою площею 28, 1 кв.м., у тому числі одна кімната площею 10,8 кв. м., друга кімната площею 17,3 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв. м., коридору площею 9,2 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м.; загальна площа квартири 52,1 кв.м., яка належала за життя батьку позивача на підставі свідоцтва про право власності від 18.10.2005 року.
Позивач ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини проживав разом з батьком за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
В подальшому позивач звернувся до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори із заявою для оформлення та видачі йому свідоцтва про право на спадщину.
Однак, нотаріусом у видачі свідоцтва йому було відмовлено оскільки у нього відсутні оригінали правовстановлюючого документу на вищезазначену квартиру у зв?язку з чим, йому було відмовлено у видачі свідоцтва та рекомендовано звернутись до суду, про що свідчить відповідний лист нотаріуса.
Рух справи у суді.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2023 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивач, не з`явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
У судове засідання представник Шабівської сільської ради Об`єднана територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області, не з`явився, про розгляд справи повідомлявся неодноразово, шляхом надсилання судових повісток.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст. 282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 ЦПК України, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст. 283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому ЦПК України.
Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13.01.2009 року, виданим виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.
Факт спорідненості позивача ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 11.05.1977 року, актовий запис № 13.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 належала 1:3 частина квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат житловою площею 28, 1 кв.м., у тому числі одна кімната площею 10,8 кв. м., друга кімната площею 17,3 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв. м., коридору площею 9,2 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м.; загальна площа квартири 52,1 кв.м..
Вищезазначений факт підтверджується витягом № 9119656 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.11.2005 року, відповідно до якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить в рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 18.10.2005 року.
Відповідно до довідки виданої Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області від 03.03.2023 року, вбачається, що згідно господарської книги сільської ради на день смерті разом з померлим ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_2 , був зареєстрований та проживав його син ОСОБА_1 .
Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину після померлого батька та користується спадковим майном.
Нотаріальна та судова практика під вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном розуміє будь-які активні дії, що свідчили про наявність фактичного волевиявлення спадкоємця, спрямованого на володіння, користування та розпорядження спадщиною. Зазначені дії можуть виражатися у підтриманні майна, що входить до складу спадщини, у належному стані, пред`явленні претензій до боржників спадкодавця, погашенні його боргів, сплаті податків та зборів, здійсненні за рахунок спадщини інших виплат, дозволених законом. Для безспірного визнання особи спадкоємцем необхідно було, щоб перелічені вище дії здійснювались систематично і продовжувались до закінчення строку для прийняття спадщини.
Докази постійного проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Судом встановлено, що позивач звернувся до державного нотаріуса Мельниченка М.М., Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області, з метою оформлення спадщини після смерті померлого батька.
Так нотаріусом у відповіді щодо неподання документів необхідних для вчинення нотаріальних дій № 119/01-16 від 28.02.2023 року, було повідомлено позивачу, що на підставі п.1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина після смерті ОСОБА_3 , відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У відповідності до підпунктів 4.15 та 4.18 п. 4 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.
За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Таким чином відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, у відповідності до ч.1 п.2 ст.49 ЗУ «Про нотаріат», є підставою для відмови у вчиненні нотаріально дій. У зв?язку з чим, позивачу було рекомендовано звернутись із позовом до суду про визнання права власності на спадкове майно.
У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Як вбачається з листа державного нотаріуса Мельниченка М.М., Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області від 30.05.2023 року № 427/01-16, друга Білгород-Дністровська нотаріальна контора Одеської області повідомляє, що згідно спадкового реєстру, спадкова справа до майна померлого ОСОБА_3 не заводилась.
Стаття 328 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкоємець ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.
Висновки за результатами розгляду справи
Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 49, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Шабівської сільської ради Об`єднана територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП: НОМЕР_4 ), який проживає за адресою: квартира АДРЕСА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1:3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат житловою площею 28, 1 кв.м., у тому числі одна кімната площею 10,8 кв. м., друга кімната площею 17,3 кв.м., кухні площею 7,4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв. м., коридору площею 9,2 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м.; загальна площа квартири 52,1 кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя: