Номер провадження: 22-ц/813/359/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Трофименка О.О.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

від позивача ОСОБА_3 не з`явились,

переглянувши справу №522/16871/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року у складі судді Домусчі Л.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 , звернувшись 8 вересня 2017 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 28 квітня 2017 року передав відповідачу ОСОБА_4 в борг 4000,00 доларів до 1 червня 2017 року, що підтверджено розпискою позичальника. Посилаючись на не повернення коштів, позивач ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 103625,00 грн., що по курсу НБУ станом на 05 вересня 2017 року відповідало 4000 доларів США, проценти за обліковою ставкою НБУ за користування коштами в сумі 4689,03 грн., 3% річних на підставі статті 625 ЦК України в сумі 817,64 грн., а всього заборгованість в загальній сумі 109131,67 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі 1091,32 грн. (т.1 а.с.2-3).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2017 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.10).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено (т.1 а.с.34-36).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2019 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т.1 а.с.59).

В ході загального порядку розгляду справи позивач ОСОБА_3 подав 06 червня 2019 року заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 105302,73 грн., що по курсу НБУ відповідало 4000 доларів США, проценти за обліковою ставкою НБУ за користування коштами в сумі 34855,47 грн., 3% річних на підставі статті 625 ЦК України в сумі 6274,89 грн., а всього заборгованість в загальній сумі 146463,09 грн. та витрати на сплату судового збору (т.1 а.с.78-80).

Відзив на позов не подано.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року позов задоволено частково, стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 4000,00 доларів США та 3% річних в розмірі 249,86 доларів США, в решті вимог відмовлено, стягнуто витрати на сплату судового збору в сумі 1091,32 грн. (т.1 а.с.106-109).

Висновок суду мотивовано виникненням між сторонами позиковими правовідносинами, врегульованих статтями 1046, 1047 ЦК України та відповідальністю, що передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання. Предметом договору позики є іноземна валюта, з огляду на що стягнення проведено у валюті договору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і постановити ухвалу про залишення позову без розгляду (т.1 а.с.121-124).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Суд мав залишити позов без розгляду, так як позивач ОСОБА_3 повторно не з`явився в судове засідання, а його представник за довіреністю Зімірьова О. на час ухвалення рішення не мала повноваження, так як такі закінчилися. Щодо суті вимог, то між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 позикових відносин не виникло, грошові кошти в борг не брала, розписку написала для іншої мети, а саме під оплату її матір`ю ОСОБА_7 майбутньої оренди належного ОСОБА_3 приміщення, з огляду на що надана позивачем розписка не підтверджує договір позики.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що процесуальні права ОСОБА_1 на участь у розгляді справи не порушено, за заявою ОСОБА_1 суд скасував заочне рішення та призначив справу до розгляду в загальному порядку, проте відповідач в подальшому свідомо нехтувала процесуальними правами та обов`язками, не заявляючись у судові засідання, не цікавлячись справою, не реагуючи вчасно на прийняте рішення, що є зловживанням процесуальними правами. Щодо підстав для залишення позову без розгляду, то такі відсутні, так як 18 вересня 2019 року між позивачем та адвокатом Зімірьовою О.О. укладено Договір про надання правової допомоги №35, з огляду на що представник мала необхідні повноваження для представництва позивача в суді. Щодо отримання грошових коштів, то твердження ОСОБА_1 в цій частині безпідставні, мала місце позика, підтвердженням укладення договору позики є розписка ОСОБА_1 як позичальника, як документ, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми (т.1 а.с.187-190).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові.

За змістом позовних вимог, між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_6 як позичальниками укладено в усній формі 28 квітня 2017 року договір позики грошових коштів в сумі 4000,00 доларів США під повернення суми позики 01 червня 2017 року.

В порядку доведення обставин, на які ОСОБА_3 посилався як на підставу своїх вимог, надано розписку від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 , що містить дані про те, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 4000,00 доларів США до 01 червня 2017 року (а.с.5).

Таким чином, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виникли правовідносини позики грошових коштів, суд першої інстанції з виниклими правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, визначився правильно.

Написання ОСОБА_6 розписки від 28 квітня 2017 року про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 4000,00 доларів США під зобов`язання повернути вказану суму коштів 01 червня 2017 року не спростовано, оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_3 .

Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця є підтвердження не повернення суми повністю чи частково.

Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_3 підтверджує не повернення боргу в строк до 01 червня 2017 року і потому, ОСОБА_5 не надала доказів протиправного утримання ОСОБА_3 у себе боргової розписки, рівно як і не надала безспірних письмових доказів повернення суми позики повністю.

Доводи ОСОБА_1 про те, що кошти в позику не передавались, що розписка написала нею для іншої мети, а саме під оплату її матір`ю ОСОБА_7 майбутньої оренди належного ОСОБА_3 приміщення, не приймаються. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виникнення правовідносин оренди нежитлового приміщення між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 чи ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга доводів неправильності розрахунку 3% річних від простроченої суми не містить, рівно як і того, що суму позики та 3% річних стягнуто в іноземній валюті (валюті позики).

Висновок суду першої інстанції про стягнення суми позики та 3% річних у валюті позики відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/5790/16-ц.

Так, Верховний Суд орієнтував судову практику на те, що частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, при цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Верховний Суд у вищевказаній постанові зробив висновок, що, зокрема, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. У частині 2 статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення; тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги в частині залишення позову без розгляду безпідставні, представництво адвокатом Зімірьовою О.О. інтересів позивача ОСОБА_3 на час ухвалення судом рішення підтверджується Договором про надання правової допомоги №35 від 18 вересня 2019 року.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 червня 2023 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Є.С.Сєвєрова

Т.В.Цюра