УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 752/506/20

провадження № 61-7391ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Павелко Ксенії Володимирівни, ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у січні 2020 року звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Павелко К. В., ОСОБА_1 , у якому просив скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , запис про право власності № 23768601, вчинені державним реєстратором Павленко К. В., Київська філія комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, на підставі договору позики, серія та номер: 352, виданий 27 січня 2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Коноваловою Е. А., договору іпотеки, серія та номер: 353, виданий 27 січня 2014 року, приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А.; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності за № 23768601, здійсненого державним реєстратором Павленко К. В., Київська філія комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, на підставі договору позики, серія та номер: 352, виданий 27 січня 2014 року, приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А., договору іпотеки, серія та номер: 353, виданий 27 січня 2014 року, приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А.

Мотивуючи позовні вимоги зазначав, що 27 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого було забезпечено вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору позики, укладеного 27 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 грудня 2013 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Вербовською Д. В. за реєстровим № 2419.

01грудня 2017 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Павелко К. В. було зареєстровано право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ОСОБА_1 на підставі договору позики та договору іпотеки.

Під час державної реєстрації речових прав на нерухоме майно державним реєстратором було порушено умови договору іпотеки від 27 січня 2014 року, Закон України «Про іпотеку» та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки ОСОБА_2 не отримував у встановленому законом порядку вимогу про усунення порушень умов основного договору.

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 30 серпня 2022 року відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Судове рішення районного суду мотивоване тим, що матеріали справи містять докази факту отримання ОСОБА_2 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 січня 2014 року, державний реєстратор під час здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки діяв відповідно до законодавства.

Київський апеляційний суд постановою від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Скасував державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності за № 23768601, здійсненого державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Павленко К. В., на підставі договору позики від 27 січня 2014 року, серія та номер: 352, виданого приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А., договору іпотеки від 27 січня 2014 року, серія та номер: 353, виданого приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А. Вирішено питання щодо судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази направлення ОСОБА_2 повідомлення відповідно до вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та дотримання відповідачем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога була направлена на адресу місцезнаходження предмета іпотеки ( АДРЕСА_2 ), а не на зазначену в договорі адресу місцезнаходження іпотекодавця ( АДРЕСА_3 ), що суперечить п. 6.6 договору іпотеки від 27 січня 2014 року, яким передбачено порядок надіслання вимоги про усунення порушень. Крім того, на момент внесення відомостей в реєстр державний реєстратор не мав доказів про направлення вимоги боржнику за місцем проживання. Також матеріали справи не містять письмову вимогу про усунення порушень. Крім того, апеляційний суд встановив, що як в момент надсилання відправлення, так і в момент його отримання, ОСОБА_2 був відсутній за місцем проживання в місті Києві, оскільки у період з 15 червня 2014 року по 03 березня 2015 року брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

15 травня 2023 року адвокат Кравець Д. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у вказаній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 759/13627/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Апеляційним судом встановлено, що 27 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 352.

Згідно з пунктом 1 договору позики позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у позику позичальнику грошову суму в розмірі 256 973,75 грн, що за курсом продажу доларів США ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на 27 січня 2014 року складає 30 250 доларів США.

У пункті 2.1 договору позики сторони домовились про строки повернення позики.

Вказана позика є безпроцентною, остаточний розрахунок за договором має бути здійснений не пізніше 27 липня 2014 року (пункт 3 договору позики).

Пунктом 4 договору позики встановлено, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором більше ніж на три дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний 10 % від суми простроченого зобов`язання на день нарахування пені за кожний день прострочення починаючи з першого дня прострочення.

У пункті 6 договору позики сторони погодили, що з метою забезпечення зобов`язань за цим договором сторони зобов`язуються в порядку та в строки визначені цим договором укласти договір іпотеки.

На виконання положень договору позики 27 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 353, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 грудня 2013 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Вербовською Д. В. за реєстровим № 2419.

Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони цього договору дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договору (пункт 5.2 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 6.3 договору іпотеки сторони вирішили, що іпотекодержатель, у разі порушення боржником (іпотекодавцем) зобов`язань за основним договором, задовольняє забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за основним договором.

Відповідно до пункту 6.4 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником (іпотекодавцем) умов основного договору, в тому числі у випадку одноразової чи неодноразових прострочок боржником (іпотекодавцем) сплати та/або неповернення позики іпотекодержателю, порушення будь-яких інших умов основного договору, а також у випадку порушення іпотекодавцем умов цього договору, в т.ч. умов зберігання та/або експлуатації предмета іпотеки - незалежно від настання строку виконання зобов`язань по основному договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається: стислий зміст порушених зобов`язань; вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк; попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Пунктом 6.6 договору іпотеки передбачено, що вимога про усунення порушень надсилається поштою рекомендованим листом або кур`єрською службою. Письмова вимога направляється за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі. У разі зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання), іпотекодавець зобов`язані в 3-денний термін повідомити іпотекодержателя щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання). У разі, якщо іпотекодавець не повідомив щодо таких змін, направлення повідомлення за адресою, вказаною в даному договорі, вважається як направлене належним чином і іпотекодавець не може оспорювати факт відсутності направлення такого повідомлення іпотекодержателем.

Згідно з договором іпотеки від 27 січня 2014 року місцезнаходженням іпотекодавця є місце його реєстрації, а саме: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 6.7 договору іпотеки якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства.

З матеріалів реєстраційної справи № 00, наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, вбачається, що 20 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Коновалової Е. А. із клопотанням про направлення громадянину ОСОБА_2 письмової вимоги про необхідність усунення порушень виконання умов договору позики від 27 січня 2014 року та сплату грошових коштів у сумі 35 762,50 доларів США протягом тридцяти днів з дня вручення вимоги та повідомлення, що у разі непогашення заборгованості ОСОБА_2 у повному обсязі, ОСОБА_1 буде звернено стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 27 січня 2014 року.

20 травня 2014 року приватний нотаріус КМНО Коновалова Е. А. склала лист № 153/02-24 на ім`я та адресу ОСОБА_2 , яким передала останньому вимогу ОСОБА_1

05 листопада 2014 року приватний нотаріус КМНО Коновалова Е. А. видала свідоцтво, в якому зазначено, що 20 травня 2014 року вимогу ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 , заява була вручена 02 жовтня 2014 року, про що зазначено в кур`єрському повідомленні про вручення. Будь-яких заяв чи іншої відповіді від ОСОБА_2 на адресу приватного нотаріуса не надходило.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси у всіх державних та недержавних органах та установах при здійснені державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить копія довіреності, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи № 00, наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах реєстраційної справи № 00, яке направлялось ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, 09 квітня 2015 року ОСОБА_2 особисто отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке 23 березня 2015 року було надіслано ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 .

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, наданого відповідачем, 29 жовтня 2015 року ОСОБА_2 особисто отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке 21 жовтня 2015 року було надіслано приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е. А.

25 грудня 2015 року приватний нотаріус КМНО Коновалова Е. А. видала свідоцтво, в якому вказано, що 20 травня 2014 року вимогу ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 , заява була вручена 29 жовтня 2015 року, про що зазначено в поштовому рекомендованому повідомленні про вручення. Будь-яких заяв чи іншої відповіді від ОСОБА_2 на адресу приватного нотаріуса не надходило.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За приписами частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакція, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакція, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) вказано, що, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17(провадження № 14-711цс19) належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 759/13627/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Д. М., на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року є необґрунтованою, оскільки апеляційний суд переглянув судове рішення відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, де зазначено, що надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку здійснюється на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Д. М., на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Павелко Ксенії Володимирівни, ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров