КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5617/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі трьох відсотків за кожен день відстрочення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дугінова Д.А. звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 грудня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD000, на виконання умов якого він передав банку в депозит 25 000,00 доларів США під 09 % річних.

Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим його рахунки були безпідставно заблоковані відповідачем.

07 листопада 2014 року він звернувся до головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовою заявою про розірвання депозитного договору і видачу йому коштів та нарахованих відсотків в повному обсязі. Дана заява отримана відповідачем 13 листопада 2014 року, проте була залишена без задоволення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 05 грудня 2017 року, його позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму вкладу та проценти в загальному розмірі 25 690,41 доларів США, що еквівалентно 700 389,94 грн.

02 серпня 2019 року він подав до банку заяву із пропозицією добровільно виконати рішення суду, однак станом на 16 серпня 2019 року присуджені грошові кошти йому не виплачені, а тому відповідач має нести відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені в розмірі 3 % вартості банківського вкладу.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 273 750,00 доларів США, що еквівалентно 6 931 350,00 грн, штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення за період з 15 серпня 2018 року по 15 серпня 2019 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за заявою позивача від 07 листопада 2014 року, яка була отримана банком 13 листопада 2014 року, між сторонами припинено правовідносини за договором № SAMDNWFD000 від 30 грудня 2013 року шляхом його розірвання за ініціативою вкладника, тому після цієї дати між позивачем і відповідачем не існує жодних споживчих правовідносин і пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає нарахуванню, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі свого представника - адвоката Дугінова Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням наведеного у даній скарзі відкоригованого розрахунку, а у разі застосування приписів статті 551 ЦК України, просить зменшити розмір пені до розміру присуджених судом відсотків за договором банківського вкладу.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції не узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15, а тому ухвалене у справі судове рішення суперечить актуальній судовій практиці Верховного Суду.

Позивач вважає, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після такого звернення. Враховуючи, що його законні вимоги не були виконані банком і вклад разом з відсотками не виплачені на його вимогу, договір не припинив свою дію та не набув статусу розірваного, тому вимоги про стягнення пені є повністю обґрунтованою. При цьому базою нарахування пені є сума відсотків за вкладом, що у даному випадку становить 690,41 доларів США, а відтак розмір пені за період з 15 серпня 2018 року по 15 серпня 2019 року складає 7 559,98 доларів США.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Кобзар Ю.Б. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та вірно врахував правову позицію, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог, оскільки безпідставним є стягнення з банку пені після подання вкладником заяви про розірвання депозитного договору та ухвалення судового рішення про стягнення депозитного вкладу разом з відсотками в судовому порядку. З моменту набрання таким рішенням законної сили на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», адже договірні відносини між сторонами є такими, що припинилися, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 є необґрунтованими, оскільки договір банківського вкладу № SAMDNWFD000 розірвано починаючи з 16 листопада 2014 року, а зазначені у цій постанові висновки можуть бути застосовані виключно до діючих договорів.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник банку - адвокат Кобзар Ю.Б. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Дугінов Д.А.в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник подав заяву про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторони позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 30 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFD000 банківського вкладу «Стандарт», згідно з яким позивач передав банку грошову суму у розмірі 25 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути цю суму, сплативши позивачу відсотки у розмірі 9 % річних. Строк дії договору - до 30 червня 2014 року.

07 листопада 2014 року позивач звернувся до головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовою заявою про розірвання договору і видачу йому депозиту та нарахованих відсотків, однак його заява, яка отримана відповідачем 13 листопада 2014 року, була залишена без задоволення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року у справі № 758/561/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму вкладу в розмірі 25 000,00 доларів США, що еквівалентно 681 567,50 грн, проценти в загальному розмірі 690,41 доларів США, що еквівалентно 18 822,44 грн, а всього - 25 690,41 доларів США, що еквівалентно 700 389,94 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені та трьох процентів річних відмовлено.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останньою постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми вкладу та процентів за договором - без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в частині вирішення позову про стягнення суми вкладу та відсотків залишено без змін.

02 серпня 2019 року представник позивача - адвокат Дугінов Д.А. подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву із пропозицією добровільно виконати рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року у справі № 758/561/15-ц, проте листом від 07 серпні 2019 року отримав відмову через неналежне оформлення документів, що підтверджують повноваження представника представляти інтереси ОСОБА_1 .

Відповідно до розрахунку, проведеного представником позивача, сума штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 3 % річних за кожний день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 серпня 2018 року по 15 серпня 2019 року за вищевказаним договором становить 273 750,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16 серпня 2019 року еквівалентно 6 931 350,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи,

яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дугінова Д.А. звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому, посилаючись на частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», просив стягнути з банку на свою користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання по поверненню банківського вкладу в розмірі 273 750,00 доларів США, що еквівалентно 6 931 350,00 грн.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована у базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

У пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи № 199/3152/20 до розгляду (провадження 14-224цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині. Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від конкретної постанови в конкретній справі, а від правового висновку щодо застосування норм процесуального чи матеріального права, а тому незазначення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) відступу від конкретної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) не свідчить, що правова позиція, яка є аналогічною тій, яка вже висловлена, є чинною.

В апеляційній скарзі представник позивача посилався на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15, а тому ухвалене у справі судове рішення суперечить актуальній судовій практиці Верховного Суду.

Оцінивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечення щодо них АТ КБ «ПриватБанк», колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку - навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.

Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні вищевказаних законів, але не в розумінні ЦК України.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Тобто сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року, з урахуванням наведеного, вважала помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі три проценти від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Разом із цим, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються

частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В даній справі позивач зазначав, що у 2014 році в зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим, його рахунок було заблоковано і нарахування відсотків припинено, а тому 07 листопада 2014 року він звернувся до головного офісу АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків, яка отримана відповідачем 13 листопада 2014 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2018 року у справі № 758/561/15-ц, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу та проценти в загальному розмірі 25 690,41 доларів США, що еквівалентно 700 389,94 грн.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні вимоги про стягнення пені, оскільки у зв`язку з розірванням вказаного договору банківського вкладу за заявою вкладника від 07 листопада 2014 року (отриманої банком 13 листопада 2014 року) між сторонами припинено правовідносини з цього договору, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, так як проценти нарахуванню не підлягали.

Аналогічний висновок викладено й в нещодавній постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/34149/18 (провадження № 61-17507св20) за схожих обставин спірних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції цілком правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19 (провадження № 61-19237св20) зазначено, що після ухвалення судового рішення апеляційним судом Запорізької області від 05 червня 2018 року, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача депозитний вклад, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

В постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 757/17252/18-ц (провадження № 61-18002св19) вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується». Отже, у справі, яка переглядається, з ухваленням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року про повернення на користь позивача суми вкладів, яке набрало законної сили, відбулось розірвання договорів банківського вкладу, що потягнуло за собою припинення між сторонами споживчих правовідносин і право позивача (вкладника) на стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 вересня 2016 року до 15 вересня 2017 року, коли між сторонами вже не існувало договірних правовідносин щодо банківського вкладу (споживчих правовідносин). Оскільки суди правильно відмовили у стягнення пені у заявленому позивачем розмірі, але помилились щодо мотивів відмови, оскаржені судові рішення належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 752/25444/18 (провадження № 61-6867св20) вказано, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договорами банківських вкладів, які були заявлені за період з 04 грудня 2017 року до 06 лютого 2018 року включно, виходив з обґрунтованості вимог про таке стягнення. Врахувавши положення частини третьої статі 551 ЦК України, частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», погодився з розрахунком пені, наведеним позивачем, як таким, що відповідає принципам співмірності та розумності. Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало на порушення, на його думку, апеляційним судом положень частини третьої статті 551 ЦК України щодо обчислення пені, яка нараховується на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, заявник не погоджується з розміром пені, який присуджено до стягнення судом апеляційної інстанції. З огляду на те, що правові висновки у тотожній справі, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) та в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) після ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, отже, Верховний Суд, переглядаючи оскаржувані рішення враховує ці правові висновки. Таким чином, після ухвалення рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року у справі № 752/11889/17, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача депозитний вклад, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. За таких обставин, постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування місцевим судом висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15 щодо застосування норм матеріального права, на підставі яких здійснюється правове регулювання спірних правовідносин, оскільки вказані висновки невірно трактуються і розуміються представником позивача.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просив стягнути з банку на свою користь пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 серпня 2018 року по 15 серпня 2019 року (в межах спеціальної позовної давності, тобто за один останній рік до дня подання позову), тоді як рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суму депозитного вкладу та невиплачені відсотки.

Таким чином, за будь-яких умов позивач безпідставно просив стягнути загальний розмір пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 серпня 2018 року по 15 серпня 2019 року, оскільки з моменту набрання 04 квітня 2018 року вищевказаним рішенням про стягнення депозитного вкладу законної сили на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак за спірний період пеня не підлягала нарахуванню.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній