Справа №473/2697/23 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/1296/23
Постанова

Іменем України

04 грудня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю:

представника відповідача Божко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Божко Дар`єю Олександрівною, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленого 09 жовтня 2023 року, під головуванням судді Лузан Л.В., в приміщенні цього ж суду, о 15 год 29 хв., повний текст рішення від цієї ж дати суд склав 17 жовтня 2023 року,у справі № 473/2697/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, вона передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 046 000 грн, що на час його укладання еквівалентно 124 000 доларів США, строком до 18 грудня 2015 року.

У зв`язку з ухиленням відповідача від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення суми боргу, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 3 292 200 грн, що в еквіваленті, згідно курсу валют станом на 29 березня 2018 року, становило 124 000 доларів США, проценти за користування позикою, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, нараховані за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2015 року, у розмірі 824 673 грн 55 коп., а також проценти, нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року по 26 березня 2018 року, у розмірі 2 240 499 грн 95 коп., а всього 6 357 373 грн 50 коп.

На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання та відкрито виконавче провадження №65038151.

Оскільки відповідач на виконання вказаного судового рішення заборгованість не сплатив, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто проценти, нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 12 жовтня 2018 року по 11 жовтня 2021 року, в розмірі 2 962 980 грн, а також інфляційні збитки, за період з 12 жовтня 2018 року по 11 листопада 2021 року, в розмірі 739 757 грн 34 коп.

Судові рішення щодо стягнення основного боргу, процентів за користування позикою, процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем ані в добровільному, ані в примусовому порядку не виконані.

Посилаючись на наведені обставини, позивачка просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь проценти, нараховані відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України, за період з 12 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, у розмірі 365 298 грн 90 коп, із розрахунку 30 % річних від простроченої суми боргу, згідно п.3.7 умов договору позики, а також інфляційні збитки, за період з 12 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, у розмірі 143 758 грн 24 коп, а всього 509 057 грн 14 коп.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти, нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 12 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 365 298 грн 90 коп; інфляційні збитки за період з 12 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 143 758 грн 24 коп., а всього - 509 057 грн 14 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Встановивши, що ОСОБА_1 не усунув порушення прав ОСОБА_2 , тобто грошові кошти за договором позики не повернув, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року не виконав, тому позивачка має право на стягнення з відповідача сум, передбачених положенням ч.2 ст.625 ЦК України із розрахунку 30 % річних від простроченої суми боргу, згідно п.3.7 умов договору позики.

Також суд вважав, що оскільки за умовами договору позики боржник отримав у борг кошти в національній валюті, тому є передбачені законом підстави для стягнення з боржника інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Божко Д.О., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат, оскільки при порушенні грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Суд не взяв до уваги, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року у справі №473/3722/21 з відповідача стягнуто проценти за користування коштами та інфляційні збитки, тому вимога позивачки про подвійне стягнення 30% річних та інфляційних втрат є незаконною. Крім того, проценти, нараховані відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням попередніх судових рішень Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року у справі №473/995/18 та у справі №473/3722/21 від 11 лютого 2022 року вже перевищують суму боргу по основному зобов`язанню, тому їх повторне нарахування відповідно до принципу розумності, добросовісності та справедливості, є незаконним.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 посилалася на те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції в рахунок погашення заборгованості, у власність позивачки перейшло нерухоме майно, що належало на праві власності відповідачу. Балансова вартість цього майна склала 3 074 911 грн, що судом першої інстанції не враховано, реальна сума заборгованості за виконавчим провадженням з урахуванням вартості реалізованого майна не перевірена.

14 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду від представника позивачки ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено, що 18 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надала у позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 046 000 грн 00 коп., що еквівалентно на час укладення договору 124000 доларів США, які останній зобов`язався повертати частинами щомісяця 18 числа, починаючи з 18 січня 2015 року до 18 листопада 2015 року в розмірі, еквівалентному 2000 доларів США (всього 22000 доларів США) та 18 грудня 2015 року залишок суми, що становить еквівалент 102000 доларів США.

Умовами п.3.7 договору позики від 18 грудня 2014 року передбачено, що у випадку прострочення виконання позичальником своїх грошових зобов`язань, позичальник відповідно до ст. 625 ЦК України зобов`язується сплатити на користь позикодавця прострочену суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 30% річних від простроченої суми.

Після закінчення строку виконання зобов`язання відповідач борг не повернув.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму основного боргу за договором позики від 18 грудня 2014 року в розмірі 3 292 200 грн, що в еквіваленті, згідно курсу валют, станом на 29 березня 2018 року, становило 124 000 дол США; проценти за користування позикою відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, нараховані за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2015 року, у розмірі 824 673 грн 55 коп.; проценти, нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 19 грудня 2015 року по 26 березня 2018 року, у розмірі 2 240 499 грн 95 коп., а всього 6 357 373 грн 50 коп.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року залишено без змін.

У зв`язку із невиконанням позичальником обов`язків щодо повернення вищевказаної суми позики та відповідних процентів, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року, з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто 3 702 737 грн 34 коп., з яких: 2 962 980 грн 00 коп. проценти за невиконання грошового зобов`язання за період з 12 жовтня 2018 року по 11 жовтня 2021 року, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, п.3.7 договору позики, а також 739 757 грн 34 коп. інфляційних збитків, за період з 12 жовтня 2018 року по 11 листопада 2021 року.

Матеріали справи не містять відомостей щодо оскарження рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року.

Зазначені рішення набрали законної сили та звернені до примусового виконання.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_2 , посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення боргу, просила стягнути проценти, нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з12 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, у розмірі 365 298 грн 90 коп. із розрахунку 30 % річних від простроченої суми боргу, згідно п.3.7 умов договору позики, а також інфляційні втрати, за період з 12 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, в розмірі 143 758 грн 24 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У спірних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз наведених правових норм свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Адже, з моментом ухвалення 12 січня 2021 року Вознесенським міськрайонним судом рішення про стягнення боргу, у відповідача виникло грошове зобов`язання сплатити позивачці на його виконання основну суму боргу за договором позики, відсотки за користування коштами (позикою), а також проценти за прострочення виконання позичальником грошових зобов`язань.

Таким чином, встановивши, що вказане судове рішення не виконано, враховуючи свободу договору, встановлену статтею 627 ЦК України, та погоджену сторонами процентну ставку за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на підставі частини другої статті 625 ЦПК України процентів за користування позикою, розрахованих відповідно до п.3.7 умов договору за період з 12 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, у розмірі 365 298 грн 90 коп. ( 3 292 200 грн х 30%/100% х 135 днів).

Вказаний розмір заборгованості відповідач не спростував.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь позивача процентів за договором позики, є помилковими.

Відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як видно із матеріалів справи, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року були стягнуті проценти за користування позикою, відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику, за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2015 року, тобто нараховані до спливу визначеного в розписці строку, на який надано кошти.

У даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, що боржник повинен сплатити грошові кошти, але не сплачує їх, користуючись ними неправомірно, позивачка заявила вимогу про нарахування процентів за порушення боржником грошового зобов`язання, зазначивши період з 12 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто після спливу визначеного у договорі позики строку повернення позики.

Беручи до уваги, що п.3.7 умов договору позики встановлено розмір процентів як міра відповідальності, у випадку прострочення позичальником своїх грошових зобов`язань, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованими та відповідають ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тому посилання апелянта на подвійну відповідальність, є безпідставними.

Водночас, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16.

Як видно із змісту копії боргової розписки від 18 грудня 2014 року, ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 кошти в сумі 2 046 000 грн, що еквівалентно на час укладення договору 124 000 доларів США.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року, із ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 3 292 200 грн, що в еквіваленті, згідно курсу валют, станом на 29 березня 2018 року становила 124 000 доларів США.

Оскільки предметом грошового зобов`язання за договором позики від18 грудня 2014 року, а також судовим рішенням від 12 січня 2021 року, сума, що підлягає оплаті визначена у гривні з визначенням еквіваленту у доларах США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні.

У зв`язку з цим індекс інфляції у розмірі 143 758 грн 24 коп., за період з 12 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року за несвоєчасне повернення суми боргу, стягненню не підлягає.

Зазначення у пункті 3.7 договору позики про те, що у разі прострочення термінів повернення позики, позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, не суперечить наведеному, оскільки указаним правилом кредитор міг скористатись, вимагаючи повернути суму позику у розмірі 3 292 200 грн, а не еквівалент отриманої позики. Проте обрання способу захисту порушеного права, як то: вимагати повернення позики у тій же кількості грошей у національній валюті, чи скористатись правилом частини другої статті 533 ЦК України, на отримання суми у національній валюті, визначеної за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, належить кредитору.

Отже, правильно встановивши такі обставини справи, суд при вирішенні справи в частині стягнення суми індексу інфляції неправильно застосував норми матеріального права.

Тому суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу частково, скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки інфляційних втрат у розмірі 143 758 грн 24 коп. та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

В частині стягнення процентів за прострочення виконання позичальником своїх грошових зобов`язань суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення судового рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

При поданні позову ОСОБА_2 сплачено 5090 грн 57 коп. судового збору, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 3 652 грн 99 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги, яку частково задоволено судом апеляційної інстанції, відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 7 635 грн 86 коп., тому з позивачки на користь відповідача слід стягнути 2 156 грн 37 коп. судового збору.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 коштів частково було виконане, оскільки в рамках виконавчого провадження здійснено дії направлені на передачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу нежитлової будівлі (магазину), що належить боржнику, таким чином сума зобов`язання зменшилась, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в рахунок погашення боргу передавалось майно боржника у червні 2023 року, тобто після пред`явлення даного позову. В позові ОСОБА_2 просила стягнути відсотки та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 3 292 200 грн (основна сума боргу, стягнута на підставі судового рішення від 12січня 2021 року) за період з 12 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Враховуючи, що за вказаний період і станом на 23 лютого 2022 року, сума основного боргу відповідачем не була погашена і становила 3 292 200 грн, суд першої інстанції вірно визначив період затримки виконання грошового зобов`язання та розмір заборгованості за прострочення виконання позичальником своїх грошових зобовязань.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не те, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, встановлені різні фактичні обставини.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Божко Дар`єю Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат, у розмірі 143 758 грн 24 коп., за період з 12 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 143 758 грн 24 коп.

Це ж рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, у розмірі 3 652 грн 99 коп., за подачу позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 156 грн 37 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

У іншій частині рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 05.12.2023 р.