КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6421/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського територіального центру соціального обслуговування про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського міського територіального центру соціального обслуговуваннята просив:

поновити його на роботі в Київському міському територіальному центрі соціального обслуговування на посаді водія автотранспортних засобів відділення надання транспортних засобів;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення і до дня поновлення на роботі;

стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 20 000 грн;

стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачем не було дотримано процедури його звільнення з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України та порушено його трудові права, які підлягають захисту шляхом поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Вважає своє звільнення за систематичне невиконання посадових обов`язків безпідставним і таким, що суперечить нормам статей 40, 43, 148 КЗпП України та є наслідком упередженого ставлення керівництва відповідача через його принципову позицію щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП за його участі під час виконання трудових обов`язків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при розгляді справи не прийняв до уваги доводи позивача та не обґрунтував свої висновки у рішенні щодо їх відхилення.

Позивач звертає увагу на те, що наказ № 30-к від 19 квітня 2021 року про накладання на нього першого дисциплінарного стягнення у вигляді догани є незаконним, оскільки стягнення накладено з пропуском строку, що передбачений частиною першою статті 148 КЗпП України.

Судом не надана правова оцінка обставинам та подіям, що відбувалися під час процедури звільнення позивача. Зокрема, наголошує на тому, що він не був запрошений на засідання первинної профспілкової організації, на якому розглядалось подання адміністрації установи про надання згоди на його звільнення. Крім того, розгляд подання відбувся з порушенням п`ятнадцятиденного строку, який встановлений частиною другою статті 43 КЗпП України.

Відмічає, що суд задовольнив частково клопотання позивача про виклик свідків в судове засідання, однак був допитаний лише один свідок, а інші не були допитані з різних причин. Не дивлячись на те, що позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, він не відмовлявся від свого клопотання про допит свідків.

Наголошує на тому, що накази про накладення дисциплінарних стягнень не містять суті вчиненого проступку, тобто чіткого формулювання конкретних порушень, які б свідчили про наявність в його діях систематичних порушень трудової дисципліни.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтувала тим, що дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 відповідно до наказу № 30-к від 19 квітня 2021 року було застосовано безпосередньо за виявленням проступку після отримання доповідної записки завідувача відділення надання транспортних послуг ОСОБА_3 від 15 квітня 201 року (а.с. 71). Відповідач зажадав від позивача пояснення щодо порушення трудової дисципліни (а.с. 71), проте останній відмовився від надання таких пояснень, а також від ознайомлення із наказом від 19 квітня 2021 року (а.с. 74).

Позивач не оскаржив наказ № 30-к від 19 квітня 2021 року, а отже на день його звільнення застосований дисциплінарний захід - догана був чинним. Не дивлячись на це, 17 травня 2021 року позивач порушив виконання трудових обов`язків, про що була складена доповідна записка старшого механіка ОСОБА_4 від 17 травня 2021 року.

12 серпня 2021 року на адресу відповідача засобами телефонного зв`язку надійшла скарга отримувачки послуг ОСОБА_5 на неналежне виконання позивачем посадових обов`язків водія. У письмовому вигляді ця скарга надійшла 16 серпня 2021 року, а 27 серпня 2021 року відповідач запропонував позивачу надати пояснення по скарзі (а.с. 96), однак він відмовився отримувати зазначену вимогу (а.с. 95).

Щодо доводів позивача про те, що його не запрошували на засідання первинної профспілкової організації для розгляду подання адміністрації про його з звільнення, то відповідач вважає, що ці формальності є несуттєвими і посиланням на такі обставини є фактичним відвертанням уваги суду від грубого порушення ним трудових обов`язків, що спричинило потенційну небезпеку для життя та здоров`я дитини з особливими потребами - отримувача послуг. Отже відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про існування усіх необхідних підстав для застосування щодо позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник - ОСОБА_6 підтримали аргументи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював з 09 березня 2016 року на посаді водія автотранспортних засобів відділення надання транспортних засобів в Київському міському територіальному центрі соціального обслуговування (а.с. 17).

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 09 січня 2020 року у справі № 752/23607/19, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, скаоєної ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом «Сітроен» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить відповідачу, було пошкоджено транспортний засіб «Рено» д.н.з. НОМЕР_2 , відповідальність якого застрахована у ТВД «Експрес Страхування» згідно з договором добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25 серпня 2020 року у справі № 910/8681/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15 січня 2021 року, з відповідача на користь ТДВ «Експрес Страхування» стягнуто страхове відшкодування у розмірі 42 861,94 грн та судовий збір у розмірі 2 102 грн, а всього 44 963,94 грн.

Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини позивача, а саме під час виконання трудових обов`язків він порушив правила дорожнього руху і вчинив адміністративне порушення, передбачене статтею 124 КУпАП, що призвело до заподіяння матеріальної шкоди відповідачу.

У березні 2021 позивачем повторно порушено правила дорожнього руху, адміністративний протокол відносно останнього розглядався Дніпровським районним судом м. Києва у межах справи № 755/4446/21.

Наказом Київського міського територіального центру соціального обслуговування№ 30-к від 19 квітня 2021 року до ОСОБА_1 було застосовано захід дисциплінарного стягнення у вигляді догани (а.с. 23).

Ознайомлюватися із наказом про застосування дисциплінарного стягнення позивач відмовився, а також позивач не звертався і не був позбавлений права додатково ознайомлюватися із зазначеним наказом (а.с. 73-75).

Завідувач відділення надання транспортних послуг Дерев`янко С.С. 12 серпня 2021 року надав службову записку на ім`я директора Київського міського територіального центру соціального обслуговування, у якій зазначив, що 12 серпня 2021 року в телефонному режимі надійшла скарга від ОСОБА_5 на водія ОСОБА_1 щодо неякісного надання ним послуг з транспортування дитини з особливими потребами (а.с. 88-89).

Письмова скарга цієї скаржниці надійшла до установи 16 серпня 2021 року (а.с. 92).

Наказом відповідача за № 64-к від 31 серпня 2021 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, позивач був звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України (а.с. 15, 97).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач систематично без поважних причин допускав порушення трудових обов`язків та до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани, а відтак відповідач правомірно звільнив ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, вказавши на систематичне порушення позивачем трудових обов`язків без поважних причин та врахував положення пункту 2 статті 147 цього Кодексу. Київським міським територіальним центром соціального обслуговуваннядотримано процедуру звільнення позивача з роботи, вивільнення проведено у відповідності до діючого законодавства та з дотриманням встановлених законом строків і порядку, порушень трудових прав позивача судом не встановлено.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував про безпідставність його звільнення з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, вважаючи вказані вище накази про застосування до нього дисциплінарних стягнень незаконними.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 29 КЗпП України на власника (уповноваженого ним органу) покладено обов`язок щодо роз`яснення працівникові до початку його роботи прав та обов`язків, інформування щодо умов праці. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України).

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до вимог статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов`язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Наказ роботодавця про застосування стягнення має містити мотивувальну частину з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни. Наказ про застосування до працівника стягнення не може містити стягнень, не передбачених статтею 147 КЗпП України.

Частиною першою статті 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Стаття 149 КЗпП України передбачає порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як свідчать матеріали справи, 15 квітня 2021 року завідувач відділенням надання транспортних послуг Дерев`янко С.С. звернувся до директора Київського міського територіального центру соціального обслуговування із поданням, в якому вказав, що постановою Голосіївського районного суду від 09 січня 2020 року ОСОБА_1 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що призвели до ушкоджень транспортних засобів). Внаслідок ДТП був пошкоджений транспортний засіб іншої особи, а тому з Київського міського територіального центру соціального обслуговування стягнуто 44 963,94 грн виплаченого страхового відшкодування на користь ТДВ «Експрес страхування». Однак у березні 2021 року ОСОБА_1 знову було порушено правила дорожнього руху, розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться у Дніпровському районному суді м. Києва. Старшим механіком відділення надання транспортних послуг ОСОБА_4 була проведена бесіда з ОСОБА_1 з приводу дотримання чистоти в салоні автомобіля та дотриманням Правил дорожнього руху. У зв`язку із наведеним, ОСОБА_3 просив притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (а.с. 24).

Цього ж дня, відповідачем було складена вимога до ОСОБА_1 за підписом директора Глоби Н., в якій пропонувалось надати пояснення щодо порушення ним трудової дисципліни, а саме порушення Правил дорожнього руху та чистоти в автомобілі (а.с. 25).

Разом із тим, ОСОБА_1 відмовився від отримання вимоги про надання пояснень, про що 19 квітня 2021 року був складений акт за підписом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 26).

Наказом № 30-к від 19 квітня 2021 року ОСОБА_1 було оголошено догану.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що вказаний наказ позивачем не оскаржено у встановленому законом порядку, отже суд не мав підстав для перевірки його законності при розгляді даної справи. На час накладення другого дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення наказ № 30-к від 19 квітня 2021 року був дійсним.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов:

порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності;

невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним;

враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів;

з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця (див. постанову Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 363/4221/16-ц).

Разом з тим, при застосуванні пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України особливим є систематичне порушення працівником його обов`язків, наявності стягнень за попередні порушення та власне суті посадових/робочих обов`язків, порушення яких може стати підставою для такого звільнення.

Для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер.

При цьому систематичним невиконанням обов`язків вважається саме таке, що вчинене працівником, який вже раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 766/7760/17).

Тобто звільнення за систематичне порушення посадових/робочих обов`язків можливе лише щодо працівників, які вже притягались до відповідальності, однак такі заходи відповідальності не мали належного впливу на працівника та порушення повторилось.

При звільненні працівника з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Тобто, необхідна наявність застосованого й такого, що не втратив юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

При цьому у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Як вбачається із змісту наказу Київського міського територіального центру соціального обслуговування № 64-к від 31 серпня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Підставою видання вказаного зазначено наказ від 19 квітня 2021 року № 30-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » та повідомлення первинної профспілкової організації про згоду на звільнення ОСОБА_1 від 31 серпня 2021 року № 1/21, а також зазначено пункт 3 статті 40 КЗпП України.

Проте, цей наказ не містить інформації щодо невиконання ОСОБА_1 яких саме трудових обов`язків він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Тобто, оскаржуваний наказ відповідача не містить мотивувальної частини з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 . Підстави притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності взагалі не відображені у зазначеному наказі, хоча такі підстави повинні бути чіткими та обґрунтованими для того, щоб працівнику було зрозуміло за що його притягнуто до відповідальності.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 572/1644/17-ц, 24 січня 2019 року у справі № 515/1087/17, від 06 жовтня 2020 року у справі № 331/3561/18.

Колегія суддів відзначає, що зазначені вище норми містять нормативно визначені підстави для застосування, відсутність яких виключає правомірність звільнення працівника.

Між тим, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція встановлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц.

Отже, з врахуванням наведених вимог законодавства, посилання роботодавцем в наказі № 64-к від 31 серпня 2021 року як на підставу для звільнення лише на попередній наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності без зазначення суті нового дисциплінарного проступку, не дає можливості працівнику зрозуміти, а суду перевірити правильність притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме перевірити наявність дисциплінарного проступку в діях ОСОБА_1 , в чому полягала систематичність невиконання обов`язків, яких саме обов`язків. В оскаржуваному наказі навіть не міститься посилання на доповідну записку посадової особи, в якій містилась би суть дисциплінарного проступку.

При цьому всі ті письмові докази та пояснення, які надав відповідач на спростування доводів позовної заяви не можуть собою замінити належним чином оформлений наказ про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, оскільки вони можуть доводити лише дотримання роботодавцем процедури звільнення, однак суть дисциплінарного проступку, а саме дата вчинення проступку, дії або бездіяльність працівника, посилання на посадову інструкцію, Правила внутрішнього трудового розпорядку, у випадку їх порушення, а також інші нормативні акти, які визначають обов`язки працівника, має бути зазначено саме в наказі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказані вище обставини справи та вимоги законодавства не врахував, належним чином не дослідив подані сторонами докази, зокрема, наказ Київського міського територіального центру соціального обслуговування № 64-к від 31 серпня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », у зв`язку з чим не врахував, що у цьому наказі про звільнення відсутні посилання на конкретні обставини допущеного працівником порушення трудової дисципліни, за яке він підлягає звільненню, тому відповідачем було порушено визначений законом порядок, що передує звільненню працівника за порушення трудової дисципліни.

Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось без дотримання вимог трудового законодавства, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі у Київському міському територіальному центрі соціального обслуговування на посаді водія автотранспортних засобів відділення надання транспортних послуг з 31 серпня 2021 року.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі, на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року (із внесеними змінами) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 розділу ІV Порядку).

За даними довідки Київського міського територіального центру соціального обслуговування№ 01-1023 від 15 вересня 2021 року за липень 2021 року заробітна плата ОСОБА_1 становить 14 631,31 грн, за серпень 2021 року - 6 648,34 грн, всього за два останні два місяці перед звільненням 21 279,65 грн, а середньомісячна заробітна плата складає 10 639,83 грн (а.с. 41).

Вказаний розмір середньомісячноїзаробітної плати працівника сторонами під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій не оспорювався та відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, колегія суддів відзначає, що середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці роботи у відповідача перед звільненням, а саме: за липень та серпень 2021 рокускладала: 247,44 грн (14 631,31грн + 6 648,34 грн / 2 = 10 639,83 грн / 43 робочі дні у вказаних місяцях).

Виходячи з цього розміру середньоденної заробітної плати позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 , який слід рахувати з 01 вересня 2021 року по 31 травня 2023 року (дня ухвалення рішення про поновлення на роботі), становить 111 348,00 грн(247,44 грн * 450 робочих днів за весь період вимушеного прогулу).

У позовній заяві ОСОБА_1 також вказував, що внаслідок незаконного звільнення йому була завдана моральна шкода, яка полягала у перенесених душевних стражданнях, погіршення психологічного стану здоров`я, втрати нормальних життєвих зв`язків та необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя без отримання стабільного заробітку. Вважає, що заявлена сума завданої немайнової шкоди у розмірі 20 000 грн є співмірною з тими душевними стражданнями та незручностями, які виникли в його житті з вини відповідача.

Згідно із частинами першою, другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З урахуванням встановленого факту порушення законних прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, пов`язаних з незаконним звільненням з роботи, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що також вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту інтересів в судах, й з огляду на обставини справи, суті позовних вимог, наданих сторонами доказів і негативних наслідків, що настали в результаті протиправних дій Київського міського територіального центру соціального обслуговування, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що йому була спричинена моральна шкода.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, виходячи із презумпції того, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції, та врахувавши, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, дійшла висновку про необхідність відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу у розмірі 5 000 грн.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи позов ОСОБА_1 до Київського міського територіального центру соціального обслуговування про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, місцевий суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив усі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог у даній справі.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, другій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії справи, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката (а.с. 42-46), врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, колегія суддів дійшла висновку, що документально підтвердженні судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн слід покласти на відповідача, оскільки ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Крім того, позивач був звільнений судами від сплати судового збору на підставіпункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 5 053,70 грн.

Керуючись статтями 367, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі у Київському міському територіальному центрі соціального обслуговування на посаді водія автотранспортних засобів відділення надання транспортних послуг з 31 серпня 2021 року.

Стягнути з Київського міського територіального центру соціального обслуговування на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2021 рокупо 31 травня 2023 року у розмірі 111 348,00 грн, а також 5 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Київського міського територіального центру соціального обслуговування на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Стягнути з Київського міського територіального центру соціального обслуговування на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 5 053,70 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 червня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній