Номер провадження: 22-ц/813/583/23
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Марцюха Володимира Вікторовича, представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року, постановленого під головуванням судді Дяченко В.Г., повний текст рішення суду складений 31 липня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення зобов`язання шляхом передання відступного, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення зобов`язання шляхом передання відступного, в якому просила:

- визнати договір про припинення зобов`язання щодо повернення суми боргу у розмірі 5000,00 доларів США, що є еквівалентом 124400,00 грн., укладений 15 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , внаслідок передання відступного дійсним;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_1 , та належав на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2016 року, а саме на 45/10000 частин нежитлових будівель спортивно-човночної станції «Причал №193», загальною площею 3293,30 кв.м., який складається з боксу №110 в літері «З» у складі приміщень: І поверх - 11- веранда площею 6,30 кв.м., 12 - основне площею 8,50 кв.м., загальною площею 14,80 кв.м., основною площею 8,50 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 15 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики на виконання якого позивач передала ОСОБА_3 5000 доларів США, а останній зобов`язався повернути кошти за першою вимогою про що склав розписку.

Умовою договору також була обставина, що у разі неможливості повернення коштів, ОСОБА_3 зобов`язується переоформити на ОСОБА_1 належне йому нерухоме майно - що розташоване в АДРЕСА_1 , а саме 45/10000 частин нежитлових будівель спортивно-човнової станції «Причал №193», який складається з боксу № НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадщину прийняв онук померлого ОСОБА_2 .

25 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 про повернення боргу.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 пояснив ОСОБА_1 про неможливість виконання зобов`язання через відсутність коштів та заявив про згоду на передачу відступного згідно умов договору і переоформлення спірного майна на позивача, надавши ОСОБА_1 оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна, зазначивши, що він не оформлював спірне майно на своє ім`я.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Марцюха В.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позов задовольнити, посилаючись на те, що суд не дослідив всі обставини справи та не прийняв їх до уваги.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач визнає борг, не проти виконати зобов`язання за договором позики шляхом передання відступного, віддавши оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Також суд безпідставно не прийняв до уваги визнання відповідачем позову.

Відзиву на адресу апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 22 вересня 2020 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Гірняк Л.А. для розгляду справи (а.с. 115).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 24 вересня 2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Марцюха В.В., представника ОСОБА_1 було відкрито (а.с. 117, зв.б.).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 жовтня 2022 року справа призначена до розгляду (а.с. 121, зв.б.).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_4 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 150).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів,з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 151, зв.б.).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою адвоката Марцюха В.В., представника ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду на 30 травня 2023 року (а.с. 152, зв.б.).

Учасники справи про призначене судове засідання на 30 травня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 2 ст. 128 ЦПК України (а.с.153-160).

26 травня 2023 року від адвоката Марцюха В.В., представника ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення, в яких адвокат просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення скасувати, також просить розглянути справу за відсутністю апелянта та його представника (а.с. 161-163).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19 квітня 2016 року ОСОБА_3 прийняв у власність нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_1 , а саме 45/10000 частин нежитлових будівель спортивно-човнової станції «Причал №193», загальною площею 3293,30 кв.м., який складається з боксу №110 в літері «З» у складі приміщень: І поверх 11-веранда площею 6,30 кв.м., 12- основне площею 8,50 кв.м., загальною площею 14,80 кв.м., основною площею 8,50 кв.м.

15 липня 2018 року ОСОБА_3 склав розписку відповідно до якої він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США та зобов`язався повернути кошти за першою вимогою. В разі неповернення коштів ОСОБА_3 зобов`язався переоформити на ОСОБА_1 курінь-бокс № НОМЕР_1 спортивно-човнової станції «Причал №193», що розташований в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно відповіді Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса від 11 березня 2020 року, спадкова справа до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилась.

Також судом встановлено, що сторони визнали обставини звернення позивача до відповідача у вересні 2019 року з вимогою про повернення боргу та передачу відповідачем позивачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про припинення зобов`язання шляхом передання відступного, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією ВСУ, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно ст. 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Сутність відступного передбачає заміну виконання зобов`язання якимись іншими діями. Розмір відступного встановлюється сторонами, тобто може і не збігатися з розміром основного зобов`язання.

До форми договору відступного застосовується норма ст.654 ЦК України, а саме, зміна або розірвання договору вчиняється в тій же формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договір відступного є реальним.

Реальним є договір, який вважається укладеним не з моменту досягнення сторонами угоди, а з моменту здійснення першої дії.

Виходячи з норми ст.600 ЦК України, можна зробити висновок, що зобов`язання припиняється не просто за згодою сторін, а в результаті передання боржником кредиторові відступного, тобто договір про передачу відступного вважається укладеним не з моменту досягнення згоди сторонами, а з моменту здійснення дії. Це стосується як ситуацій, коли договір про передачу відступного укладений після порушення первинного зобов`язання, так і коли умова про передачу відступного обумовлена при укладанні первинного договору.

Відповідач у відзиві, зазначив, що всі документи щодо спірного нерухомого майна передав позивачу після смерті власника майна ОСОБА_3 .

Судом вірно зазначено, що 15 липня 2018 року укладено договір позики між ОСОБА_3 та позивачем на підтвердження якого складено розписку з умовами його виконання, однак договір відступного не був укладений 15 липня 2018 року, через відсутність доказів вчинення реальних дій сторонами договору направлених на його виконання.

Також судом вірно встановлено, що дії на підтвердження укладення договору про передачу відступного вчинені іншою особою, яка не є стороною договору та відсутні докази наявності в цієї особи прав визначених ст.ст.1216, 1223 ЦК України.

Дійсним може бути визнано укладений нікчемний правочин і законодавство не передбачає визнання дійсним правочин який не укладений, а тому позовна вимога про визнання дійсним договору про припинення зобов`язання щодо повернення суми боргу задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням викладеного, а також, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав як власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна, суд першої інстанції оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заявлених позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Марцюха В.В., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач визнає борг, не проти виконати зобов`язання за договором позики шляхом передання відступного, віддавши оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а також визнав позов, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки визнання відповідачем позову суперечить чинному законодавству та порушує права та інтереси інших осіб, про, що було зазначено судом першої інстанції.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Більш того, з єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що бокс № НОМЕР_1 у літ. «З», є також предметом розгляду у іншій цивільній справі.

Так 18.04.2019 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси відкрито провадження по цивільній справі за позовом Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л., треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: громадська організація «Причал № 193 «Ярмарочна», державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» про витребування з незаконного володіння нерухоме майно (https://reyestr.court. gov. ua/Review/ 81338195#).

09.02.2023 року Суворовським районним судом м. Одеси прийнято по зазначеній вище справі рішення, яким позовні вимоги задоволенні в повному обсязі, витребувано з володіння ОСОБА_3 в особі правонаступників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , на користь Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України нерухоме майно, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 квітня 2016 року щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на 45/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал №193, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1,1443 га, кадастровий номер земельної ділянки: :35:012:0006, що складаються з боксу № 110 у літ. «З» у складі приміщень: І поверх - 11 - веранда площею 6,3 кв.м, 12 основне площею 8,5 кв.м, загальною площею - 14,8 кв.м, основною площею - 8,5 кв.м. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109121438#).

Тобто, на момент розгляду справи апеляційним судом, право власності за ОСОБА_3 на бокс № НОМЕР_1 у літ. «З» скасовано.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368,374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвокат Марцюха Володимира Вікторовича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 червня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра