КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5390/2023
Справа № 369/3427/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Волчка А.Я. в м. Київ 01 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренка Володимира Вікторовича, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, просила скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління державної реєстрації ГТУЮ в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224, розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 .

Позов мотивувала тим, що 17 серпня 2018 року державним реєстратором прийняте відповідне рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі за ОСОБА_1 . Вказане рішення було прийнято на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року та довідки КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 480 від 16 серпня 2018 року.

Вказувала, що зазначене рішення є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки станом на 17 серпня 2018 року право власності на садовий будинок було зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 . Раніше, 28 лютого 2018 року цим же державним реєстратором вже приймалося рішення про державну реєстрацію, яким зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину будівлі за вказаною адресою на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року, акту СТ «Арсеналець-5» від 19 вересня 1989 року, листа № 97 від 26 лютого 2018 року, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», це право власності було скасовано рішенням державного реєстратора на підставі ухвали № 2-31/98 Харківського районного суду м. Києва від 23 березня 1998 року про затвердження мирової угоди, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 1999 року та нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 .

В подальшому, а саме 17 серпня 2018 року, той самий державний реєстратор безпідставно зареєстрував право власності на 1/6 частину садового будинку за ОСОБА_1 , в той же час за ОСОБА_2 державний реєстратор реєструє право власності на дачний будинок, із зазначенням розміру її частки 5/6.

Вважала, що приймаючи дане рішення, державний реєстратор не дотримався вимог ст. 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 321, 328 ЦК України та безпідставно порушив її майнові права.

Крім того, вказувала, що у ОСОБА_1 на час звернення до державного реєстратора було відсутнє право власності на заявлений нею до реєстрації об`єкт нерухомого майна у вигляді частини садового будинку відповідно до ухвали Харківського районного суду м. Києва від 23 березня 1998 року, якою було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року позов задоволено, скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління державної реєстрації ГТУЮ в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224, розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що заочне рішення було ухвалене судом без урахування заяви про застосування строку позовної давності, судової практики та позиції Верховного Суду.

Вказувала, що позивач не просить скасувати її право власності на спірну 1/6 частину будинку, яке зареєстроване ще 30 липня 1998 року в Бюро технічної інвентаризації, це право ніколи не скасовувалося і натепер не скасовано, позивач просить скасувати лише рішення державного реєстратора. Ймовірне порушення прав, на думку позивача, пов`язано саме з реєстрацією в БТІ 1/6 частки будинку відповідача та з наявністю саме запису про проведену державну реєстрацію її права. Тому належним способом захисту ймовірного права має бути саме скасування права ОСОБА_1 на 1/6 частку будинку, що зареєстровано в БТІ, та скасування запису про проведену державну реєстрацію права, і такою ж є позиція Великої Палати Верховного Суду.

Посилалася на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем, якою оспорюється правомірність рішення про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто оспорюється акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Позов не може бути задоволений, оскільки таке рішення вичерпало свою дію шляхом виконання.

Вважала суттєвим порушенням, що відповідач державний реєстратор Макаренко В.В. жодного разу не повідомлений належним чином про час і дату розгляду справи, в тому числі шляхом направлення йому повісток за вірною адресою та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Відповідач ОСОБА_4 не є правонаступником та належним відповідачем в зв`язку з реорганізацією районів Київської області в 2020 році. Судом першої інстанції вирішено питання про права й обов`язки осіб, не залучених до судового розгляду.

Посилалася на нікчемність доказів позивача, в яких предметом договору не є спірний будинок, а право власності на земельну ділянку під спірним будинком виникло в 2000 році після укладення нікчемних договорів позивача. Заочне рішення носить однобічний характер, є необ`єктивним та упередженим, жоден з доводів відповідача не був врахований і навіть не згаданий в рішенні, а її позицію - тільки проголошено, не наведено посилань на норму закону, на відношення до заперечень та позиції відповідача.

Зазначала, що нею було завчасно подано клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначено, що вона бажає бути присутньою при розгляді справи, однак не може з`явитися з поважних причин, оскільки з 25 лютого 2022 року знаходиться за межами України в евакуації, однак дане клопотання було судом проігноровано. Крім того, не розглядались судом її клопотання від 19 липня 2021 року про надання державним реєстратором особистих пояснень, від 12 листопада 2021 року про приєднання доказів до матеріалів справи.

Вказувала, що в матеріалах справи відсутні зворотні повідомлення про те, що відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи на 01 листопада 2022 року. На її адресу судові повістки не надходили, а відтак порушене право на справедливий суд.

Вказувала, що рішення повинно було ухвалюватись в цей же день, на який були сповіщені учасники справи, тобто 16 вересня, а не 01 листопада 2022 року, оскільки справи призначена до розгляду в загальному, а не у спрощеному чи письмовому провадженні.

Зазначала, що обставини даної справи є похідними від подій та правочинів, які відбулись між нею та позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 після смерті її матері та відбулись при розгляді цивільної справи Харківським районним судом м. Києва в 1996 - 1998 роках.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вважала заочне рішення законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу - такою, що не підлягає до задоволення.

У відзиві вказувала, що висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, що містяться в матеріалах справи, в той час як апеляційна скарга є необґрунтованою та надуманою, не спростовує висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказувала, що за ОСОБА_1 згідно рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року було визнано право на спадкове майно, зокрема на 1/6 частину дачі, що уособлювало у собі на той час право власності на 1/6 частину як садового будинку, так і 1/6 частину земельної ділянки, яка була похідною від основного об`єкту нерухомості - садового будинку.

Згідно з мировою угодою, укласти яку запропонувала ОСОБА_1 , та затвердженою ухвалою Харківського районного суду м. Києва від 23 березня 1998 року, було вирішено питання про поділ спадкового майна, зокрема того, яке перебувало у складі спадщини, право на яку ОСОБА_1 отримала відповідно до рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року. Згідно зі змістом та умовами мирової угоди, а також на підставі заяви про отримання компенсації за 1/6 частину спадкового майна, в тому числі за 1/6 частину дачі, ОСОБА_1 в подальшому позбавлялась будь-яких майнових прав та претензій, зокрема до садового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Факт отримання компенсації за 1/6 частину спадкового майна підтверджується вказаними документами, які долучені в якості додатків до позову. Заяви відповідача про те, що вона ніколи не отримувала компенсацію за належну їй на праві власності спадкову 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 » не відповідають дійсності і спростовуються письмовими доказами.

На даний час відповідач намагається маніпулювати об`єктами нерухомості, вводячи суд в оману.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повному обсязі не відповідає.

Порядок повідомлення учасників справи про судове засідання та вручення судових повісток про виклик регулюється ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, параграф 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача та її представника про розгляд справи в суді 01 листопада 2022 року.

В матеріалах відсутні докази повідомлення відповідача та її представника про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення та вручення судових повісток або шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за її відсутності без повідомлення належним чином, рішення підлягає скасуванню відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Крім того, з огляду на спірні правовідносини та доводи апеляційної скарги щодо неналежності відповідача - державного реєстратора та зміну його адреси в зв`язку з реорганізацією районів в Київській області, апеляційний суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) у якій зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, яких позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/15704/18 (провадження № 61-871св21), від 07 липня 2021 року у справі № 369/5589/19 (провадження № 61-5097св21).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, а також встановлені судом першої інстанції обставини підтверджують, що спір у позивача виник із ОСОБА_1 щодо спірного об`єкта нерухомого майна, а тому державний реєстратор є неналежним відповідачем. Проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог, пред`явлених до цього відповідача, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до державного реєстратора належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, апеляційний суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що актом приймальної комісії від 19 вересня 1989 року було прийнято в експлуатацію літній садовий будинок і господарські споруди на садовій ділянці садівницького товариства «Арсеналець-5», збудовані ОСОБА_3 (а. с. 15 - 16 т. 1).

Згідно довідки СТ «Арсеналець-5» від 28 червня 1998 року, виданої ОСОБА_3 , він є власником дачі (садового будинку) в СТ «Арсеналець-5» за адресою АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 є членом садового товариства на підставі рішення від 13 жовтня 1980 року № 565 про відвід земельної ділянки під будівництво садового будинку пл. 16,2 га. і рішення кооперативу/товариства «Арсеналець-5» від 18 липня 1979 року № 1 про надання в користування земельної ділянки пл. 0,04 га. (а. с. 223 т. 2).

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири, визнання права власності на 1/6 частину дачі, визначення порядку користування квартирою та вселення було визнано за ОСОБА_1 факт прийняття спадщини після померлої в 1994 році матері ОСОБА_5 , визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 та 1/6 частину будинку в кооперативі «Арсеналець-5», розташованого в с. Гатне Київської області (а. с. 17 - 21, 72 - 76 т. 1).

Ухвалою Харківського районного суду м. Києва в справі № 2-91/98 від 23 березня 1998 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням затверджено мирову угоду між сторонами, згідно якої ОСОБА_3 в рахунок компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 і 1/6 частини дачної ділянки в АДРЕСА_2 ), які належні ОСОБА_1 на праві приватної власності, зобов`язується виплатити ОСОБА_1 9500 доларів США за курсом НБУ в строк 6 місяців (в порядку спадкування) або придбає їй квартиру готельного типу на її ім`я в м. Києві, ОСОБА_1 , зі свого боку, зобов`язується при виконанні обов`язків, взятих на себе ОСОБА_3 , виписатися з сином ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_4 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 і 1/6 частину дачної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22 т. 1).

30 липня 1998 року відповідач ОСОБА_1 зареєструвала право приватної власності на 1/6 частину будинку за вказаною адресою в Києво-Святошинському БТІ, запис № 92 в реєстровій книзі № 4 (а. с. 76 зворот т. 1).

На а. с. 220 т. 2 знаходиться копія листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 26 лютого 2018 року № 97 на адресу державного реєстратора Макаренка В.В., згідно якого право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року (зареєстровано в БТІ 30 липня 1998 року під реєстровим № 92 в книзі 4).

На а. с. 25 - 26 т. 1 наявні копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого (на підставі заяви ОСОБА_1 від 01 лютого 2018 року) 28 лютого 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39907107 від 28.02.2018 10:04:37, яким зареєстровано право спільної часткової власності на 1/6 частину садового будинку за адресою АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 на підставі рішення, серія та номер: виданий 15.07.1996, видавник: Харківський районний суд м. Києва, АКТ, серія та номер: виданий 19.09.1989, видавник: СТ «Арсеналець-5», лист, серія та номер: 97, виданий 26.02.2018, видавник: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», номер запису про право власності 25049632.

01 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В.В. (на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 від 31 липня 2018 року) прийнято рішення про скасування вказаного права власності на підставі ухвали, серія та номер 2-31/98, виданий 23.03.1998, видавник: Харківський районний суд м. Київ, рішення ім`ям України, серія та номер: 2-161/99 р., виданий 15.02.1999, видавник: Києво-Святошинський районний суд Київської області, заява, серія та номер: ААО910387, виданий 28.07.1998, видавник приватний нотаріус Бурлаченко С.Б.

На а. с. 202 т. 3 знаходиться копія листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 липня 2018 року № 1204, згідно якого за матеріалами інвентаризаційної справи право власності на об`єкт нерухомого майна - садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 не зареєстроване.

На а. с. 27 т. 1 наявна копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 серпня 2018 року, згідно якого (на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 від 02 серпня 2018 року) 06 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42398633 від 06.08.2018 11:26:34, ОСОБА_4 , яким зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 на підставі: лист, серія та номер 1204, виданий 16.07.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», довідка, серія та номер: 24, виданий 17.07.2018, видавник: «Садівницьке товариство Арсеналець-5».

На а. с. 28 т. 1 наявна копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2018 року, згідно якого (на підставі заяви ОСОБА_1 від 14 серпня 2018 року) внесено зміни щодо частки в праві власності ОСОБА_2 , а саме на 5/6 садового будинку за адресою АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 на підставі: лист, серія та номер 1204, виданий 16.07.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», довідка, серія та номер: 24, виданий 17.07.2018, видавник: «Садівницьке товариство Арсеналець-5», довідка, серія та номер 480, виданий 16.08.2018, видавник Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».

На а. с. 79 зворот т. 1 знаходиться копія листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 серпня 2018 року № 480 на адресу державного реєстратора Макаренка В.В. на його запит, згідно якого право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року, право власності на 5/6 частин садового будинку в БТІ не реєструвалось. Додатково повідомлено, що дійсно, інформацію про відсутність реєстрації права власності на вищезазначений будинок в листі КП «БТІ КСРРКО» від 16 липня 2018 року № 1204 слід вважати помилковою, в БТІ відсутня реєстрація права власності на садовий будинок лише на 5/6 часток.

На а. с. 30 - 31 т. 1 наявна копія Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якого 19 червня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41676453 від 19.06.2018 11:14:21 про реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:022:5240 пл. 0,0453 га. для колективного садівництва за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі: витяг з ДЗК, серія та номер НВ-018, виданий 30.05.2018, видавник: Відділ у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія та номер: ІІІ-КВ101430, виданий 28.09.2000, видавник: Крюківщинська сільська рада народних депутатів.

На а. с. 29 т. 1 наявна копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2018 року, згідно якого (на підставі заяви ОСОБА_1 від 14 серпня 2018 року) 17 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152 від 17.08.2018 09:10:34, про реєстрацію спільної часткової власності на 1/6 частину будинку за ОСОБА_1 на підставі: рішення, серія та номер: виданий 15.07.1996, видавник: Харківський районний суд м. Києва, довідка, серія та номер 480, виданий 16.08.2018, видавник: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».

На а. с. 80 зворот, а. с. 81 т. 1 наявна копія рішення виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 березня 2000 року № 15, яким передано безкоштовно в приватну власність для ведення садівництва земельні ділянки членам СТ «Арсеналець-5» згідно списку в додатку, зокрема ОСОБА_2 передано земельну ділянку пл. 0,045 га.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на а. с. 156 т. 1, ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:022:5240 від 28 вересня 2000 року серії ІІІ-КВ № 101430.

На а. с. 225 т. 2 знаходиться копія державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:022:5240 від 28 вересня 2000 року серії ІІІ-КВ № 101430.

На а. с. 32 т. 1 знаходиться копія довідки СТ «Арсеналець-5» від 17 липня 2018 року № 24, виданої ОСОБА_2 в тому, що вона є власником дачі (споруди, будівлі) в ГО «Садівницьке товариство «Арсеналець-5» по АДРЕСА_2. Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради № 565 від 13 жовтня 1980 року про виділення землі товариству за СТ «Арсеналець-5» закріплюються землі пл. 16,2 в безстрокове і безоплатне користування для ведення колективного садівництва. Рішенням загальних зборів ГО СТ «Арсеналець-5» за протоколом № 32 від 28 вересня 2000 року ОСОБА_2 є членом зборів ГО СТ «Арсеналець-5» і має у приватній власності земельну ділянку пл. 0,0453 га. кадастровий номер :01:022:5240, на земельній ділянці є будинок.

На а. с. 33 т. 1 знаходиться копія довідки ГО СТ «Арсеналець-5» від 12 червня 2018 року № 20, виданої ОСОБА_2 в тому, що вона є членом ГО СТ «Арсеналець-5» з 28 вересня 2000 року, є власником земельної ділянки по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:022:5240.

На а. с. 79 т. 1 знаходиться копія листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 18 вересня 2018 року № 502, яким ОСОБА_1 повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи право власності на 1/6 частину садового будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року (зареєстровано в БТІ 30 липня 1998 року під реєстровим № 92 в книзі 4). КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» проводило реєстрацію прав власності до 01 січня 2013 року. Станом на 01 січня 2013 року інші співвласники із заявами про реєстрацію прав власності в БТІ не звертались. Згідно копії витягу з ДРРП, доданої до заяви від 27 березня 2018 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/6 частину будинку на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року, таким чином, відомості про право власності внесено до ДРРП.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що станом на 17 серпня 2018 року, тобто на момент прийняття рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на 1/6 частину будинку за відповідачем, право власності на вказаний садовий будинок було зареєстровано за позивачем, розмір частки - 1, і приймаючи оскаржуване рішення, державний реєстратор не дотримався вимог ст. 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 321, 328 ЦК України, безпідставно порушивши її права.

Відповідно до ст. 317, 319, ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2, ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. У разі якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження. Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що 30 липня 1998 року відповідач ОСОБА_1 зареєструвала право приватної власності на 1/6 частину будинку за вказаною адресою в Києво-Святошинському БТІ, запис № 92 в реєстровій книзі № 4 (а. с. 76 зворот т. 1).

Крім того, апеляційний суд враховує, що листом КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 18 вересня 2018 року № 502, ОСОБА_1 повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи право власності на 1/6 частину садового будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року (зареєстровано в БТІ 30 липня 1998 року під реєстровим № 92 в книзі 4). КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» проводило реєстрацію прав власності до 01 січня 2013 року. Станом на 01 січня 2013 року інші співвласники із заявами про реєстрацію прав власності в БТІ не звертались. Згідно копії витягу з ДРРП, доданої до заяви від 27 березня 2018 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/6 частину будинку на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року, таким чином, відомості про право власності внесено до ДРРП.

Разом із тим, оскільки із матеріалів справи вбачається і доводами апеляційної скарги не спростовано, що станом на 17 серпня 2018 року, коли державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_1 на 1/6 частину садового будинку за адресою АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 224 (а. с. 29), в той час, коли право власності на це ж нерухоме майно вже було зареєстроване 02 серпня 2018 року за позивачем ОСОБА_2 (а. с. 27 т. 1), апеляційний суд приходить до виснвку, що державним реєстратором не було належним чином перевірено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, тому рішення державного реєстратора Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 серпня 2018 року 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224 за ОСОБА_1 , суперечить вимогам статей 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому відповідна вимога про скасування такого рішення підлягає задоволенню.

Дослідивши наявні в матеріалах справи витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 25 - 29 т. 1), апеляційний суд враховує, що державним реєстратором 17 серпня 2018 року при реєстрації права власності на 1/6 частину будинку за ОСОБА_1 було уточнено частку в праві власності ОСОБА_2 , зменшивши її з 1 до 5/6. При цьому підставою таких змін державним реєстратором зазначено довідку КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 серпня 2018 року № 480 (а. с. 28 т. 1), в якій державного реєстратора на його запит БТІ повідомило, що право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року, право власності на 5/6 частин садового будинку в БТІ не реєструвалось. Додатково повідомлено, що дійсно, інформацію про відсутність реєстрації права власності на вищезазначений будинок в листі КП «БТІ КСРРКО» від 16 липня 2018 року № 1204 слід вважати помилковою, в БТІ відсутня реєстрація права власності на садовий будинок лише на 5/6 часток (а. с. 79 зворот т. 1).

Апеляційний суд також враховує, що реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_2 за позивачем ОСОБА_2 державним реєстратором Макаренком В.В. здійснена 02 серпня 2018 року в тому числі на підставі листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 липня 2018 року № 1204 про відсутність реєстрації права власності на будинок, і дану інформацію БТІ наступним листом від 16 серпня 2018 року визнало помилковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Таким чином, дії державного реєстратора, які виразились у самостійному коригуванні частки ОСОБА_2 в праві власності з 1 на 5/6 з метою уникнення подвійної реєстрації прав при реєстрації права власності на 1/6 частину будинку за ОСОБА_1 , не можна вважати належним усуненням суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, оскільки таке коригування, враховуючи положення ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», безпосередньо впливає на право ОСОБА_2 , і відповідні зміни до Державного реєстру прав могли бути внесені лише на підставі відповідного рішення суду.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 на час звернення до державного реєстратора з заявою про здійснення реєстраційних дій була позбавлена права власності на заявлений до нею до реєстрації об`єкт нерухомого майна у вигляді 1/6 частини садового будинку відповідно до ухвали Харківського районного суду м. Києва від 23 березня 1998 року, якою було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , умови якої сторонами дотримано, і що в подальшому ОСОБА_1 намагалася вселитися до будинку в судовому порядку, однак їй було в цьому відмовлено з тих підстав, що вона не є власником будинку.

Дійсно, рішенням Харківського районного суду м. Києва від 15 липня 1996 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири, визнання права власності на 1/6 частину дачі, визначення порядку користування квартирою та вселення було визнано за ОСОБА_1 факт прийняття спадщини після померлої в 1994 році матері ОСОБА_5 , визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 та 1/6 частину будинку в кооперативі «Арсеналець-5», розташованого в с. Гатне Київської області (а. с. 17 - 21, 72 - 76 т. 1).

Ухвалою Харківського районного суду м. Києва від 12 вересня 1997 року за заявою про роз`яснення рішення суду від 15 липня 1996 року, роз`яснено, що за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/6 частину садового будинку, розташованого в СТ «Арсеналець-5» за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 77 т. 1).

Ухвалою Харківського районного суду м. Києва в справі № 2-91/98 від 23 березня 1998 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням затверджено мирову угоду між сторонами, згідно якої ОСОБА_3 в рахунок компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 і 1/6 частини дачної ділянки в АДРЕСА_2 ), які належні ОСОБА_1 на праві приватної власності, зобов`язується виплатити ОСОБА_1 9500 доларів США за курсом НБУ в строк 6 місяців (в порядку спадкування) або придбає їй квартиру готельного типу на її ім`я в м. Києві, ОСОБА_1 , зі свого боку, зобов`язується при виконанні обов`язків, взятих на себе ОСОБА_3 , виписатися з сином ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_4 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 і 1/6 частину дачної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22 т. 1).

На а. с. 23 т. 1 знаходиться копія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_1 від 28 липня 1998 року, згідно якої на підставі мирової угоди, затвердженої Харківським районним судом м. Києва від 23 березня 1998 року, ОСОБА_3 передав їй суму 19570 грн., що є еквівалентом 9500 доларів США по курсу НБУ на день посвідчення даної заяви, в зв`язку з цим матеріальних, моральних та інших претензій з питання власності 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 та 1/6 частини садової ділянки АДРЕСА_3 (СТ «Арсеналець-5») до ОСОБА_3 не має.

30 липня 1998 року відповідач ОСОБА_1 зареєструвала право приватної власності на 1/6 частину будинку за вказаною адресою в Києво-Святошинському БТІ, запис № 92 в реєстровій книзі № 4 (а. с. 76 зворот т. 1).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 1999 року в справі № 2-161/99 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення в позові відмовлено. Судом встановлено, що оскільки позивач не є власником дачного будинку в СТ «Арсеналець-5» в с. Гатне , то суд не вправі вселяти її в даний будинок (а. с. 24 т. 1).

Враховуючи наведене та дослідивши надані докази у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що реєстрація права власності на відповідачем на спірне майно відбулась без належної правової підстави, оскільки за умовами мирової угоди, затвердженої Харківським районним судом м. Києва від 23 березня 1998 року, ОСОБА_1 відмовилась від належної їй частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , в подальшому нотаріальною заявою від 28 липня 1998 року підтвердила, що ОСОБА_3 на виконання мирової угоди передано їй грошові кошти і вона не має до нього будь-яких претензій щодо вказаного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вони ніколи не отримувала грошову компенсацію за належну їй з 1998 року на праві приватної власності частину будинку АДРЕСА_2 , а предметом мирової угоди від 23 березня 1998 року є не будинок, а земельна ділянка, яка перебувала в користуванні садового товариства і незаконно була передана судом у власність без рішення органу місцевого самоврядування, відхиляються апеляційним судом, оскільки зводяться до маніпулювання доказами і вибіркового тлумачення використаних у них термінів у вигідному для відповідача контексті, який міг би призвести до відмови в позові.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що згідно наказу Міністерства юстиції України від 23 жовтня 2018 року № 3775/7 реєстрація 1/6 частини будинку проведена законно. Дійсно, на а. с. 159 т. 1 знаходиться копія наказу Міністерства юстиції України від 23 жовтня 2018 року № 3775/7, яким відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 від 04 вересня 2018 року у зв`язку з тим, що скарга не містить обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги. Разом із тим, у зазначеному наказі відсутні висновки щодо неправомірності дій державного реєстратора, або взагалі інформація про те, яке рішення державного реєстратора оскаржувалось.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі № 915/127/18, від 20 листопада 2019 року в справі № 802/3/18-а, Верховного Суду в постанові від 24 березня 2021 року в справі № 337/5054/19, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту її прав, а саме, що оскільки позивач не просить скасувати право власності ОСОБА_1 на спірну 1/6 частину будинку, яке зареєстроване ще 30 липня 1998 року в Бюро технічної інвентаризації, а просить скасувати лише рішення державного реєстратора, тому належним способом захисту ймовірного права має бути саме скасування права ОСОБА_1 на 1/6 частку будинку, що зареєстровано в БТІ, та скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а не рішення державного реєстратора, яке вичерпує свою дію в момент реєстрації, враховуючи наступне.

В частині другій статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми права у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Крім того, в пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Враховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, і з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 209/1050/21.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності, про що відповідачем була подана відповідна заява, виходячи з наступного.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

На а. с. 68 т. 1 наявна заява ОСОБА_1 , подана в квітні 2019 року, про застосування строку позовної давності.

Апеляційний суд приймає до уваги, що оскільки право власності було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 у 2018 році, в той же час за захистом своїх прав позивач ОСОБА_7 звернулась в 2019 році, відтак позивачем не був пропущений строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги, що право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 30 липня 1998 року на підставі рішення суду від 15 липня 1996 року, встановлених обставин щодо дотримання позивачем строку позовної давності не спростовують, з огляду на предмет даного позову, яким є оскарження рішення державного реєстратора від 17 серпня 2018 року, а не набуття ОСОБА_1 зазначеного права власності.

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не оголошувались в судовому засіданні та не розглядались судом її клопотання від 19 липня 2021 року про надання особистих пояснень в судовому засіданні відповідачем - державним реєстратором Макаренком В.В., клопотання від 12 листопада 2021 року про приєднання постанови від 26 травня 2021 року № 369/15721/18 Київського апеляційного суду до заяви від 24 квітня 2019 року вх. № 15784/19 про застосування строку позовної давності, клопотання про приєднання відповіді КП «БТІ КСРРКО» на запит адвоката.

Разом із тим, оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заявлено клопотань, які, згідно її доводів, не були розглянуті та вирішені судом першої інстанції, апеляційний суд в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства позбавлений можливості розглянути їх за своєю ініціативою.

При цьому апеляційний суд враховує, що підготовче засідання в даній справі закінчене 10 липня 2019 року.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не проаналізовано і не прийнято надані нею докази, оскільки ОСОБА_1 не конкретизовано, які саме докази, які підлягали дослідженню чи оцінці та були подані нею в порядку та в строки, передбачені ст. 83 ЦПК України, не були досліджені судом першої інстанції.

Апеляційний суд не приймає необґрунтованих доводів апеляційної скарги, що подані позивачем письмові докази є недійсними та нікчемними, з огляду на те, що правові категорії недійсності та нікчемності застосовуються відносно правочинів у цивільному законодавстві і не поширюються на докази в цивільному судочинстві. Відповідно до ст. 77 - 80 ЦПК України характеристиками доказів є їх належність, допустимість, достовірність, та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимість доказів полягає в тому, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, і що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що відповідач - державний реєстратор не був повідомлений належним чином про час і дату розгляду справи, в тому числі шляхом направлення йому повісток за вірною адресою та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а тому, враховуючи, що апеляційна скарга подана лише від імені одного відповідача - ОСОБА_1 , яка не є представником іншого відповідача державного реєстратора, вона позбавлена процесуальної можливості висловлювати будь-які доводи від його імені, а державний реєстратор до суду із власною апеляційною скаргою не звертався.

Крім того, апеляційний суд враховує, що від Управління з питань надання реєстраційних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області за підписом ОСОБА_4 до суду надходила заява про розгляд справи без участі відповідача (а. с. 191 т. 2, 99 т. 3), тобто відповідач був обізнаний про розгляд даної справи і правом особистої участі або участі через представника в судовому засіданні не скористався на власний розсуд.

Таким чином, оскільки під час апеляційного перегляду встановлено невідповідність рішення державного реєстратора Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 серпня 2018 року 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224 за ОСОБА_1 , вимогам статей 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також оскільки реєстрація права власності здійснена 17 серпня 2018 року за ОСОБА_1 на нерухоме майно при відсутності належних документів, на підставі яких таке право могло бути зареєстроване, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження підлягає задоволенню.

В частині вимог до державного реєстратора апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав, оскільки державний реєстратор не може вважатися належним відповідачем у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, а саме в частині вимог до ОСОБА_1 .

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду вимоги ОСОБА_2 по суті позову залишаються задоволеними, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренка Володимира Вікторовича, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренка Володимира Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224, розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 .

В позові до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренка Володимира Вікторовича відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.