справа № 492/543/21
провадження № 2/492/33/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2023 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Гусєвої Н.Д.,

при секретарі судового засідання Гамурар І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики на загальну суму 359505,25 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що 28 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав грошову суму у розмірі 119850,00 грн., що на день підписання договору склала 15000 дол. США за курсом НБУ, яку відповідач зобов`язався повернути у строк до 28 грудня 2013 року. Однак у строк встановлений договором позики, відповідач суму позики не повернув, у зв`язку з чим в липні 2020 року позивач та відповідач з метою виконання умов зазначеного договору позики дійшли згоди щодо погашення боргу без сплати відсотків за користування позикою у строк до 01 квітня 2021 року, а саме, відповідач зобов`язався першого числа кожного місяця починаючи з 01 вересня 2020 року до 01 квітня 2021 року перераховувати на картковий рахунок позивача грошові кошти, які в валютному еквіваленті не повинні складати менше 100 дол. США щомісячно. 02 вересня 2020 року відповідач перерахував позивачу на картковий рахунок грошові кошти в сумі 2760,00 грн., що еквівалентно 100 дол. США на момент їх внесення. Відповідач в порушення умов договору позики не повернув суму позики, внаслідок чого станом на 05 квітня 2021 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за договором позики з урахуванням інфляційних витрат, 3 % річних в загальному розмірі 359505,25 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільною повернення позики.

До суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого позовні вимоги позивача не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що будь-яких усних домовленостей про повернення боргу в липні 2020 року між позивачем та відповідачем не було, тому не було будь-яких зарахувань на картку позивача. З дати укладання угоди, тобто з 28 грудня 2011 року, позивач не цікавився даними коштами та не пред`являв вимог щодо повернення боргу. Виписка з картки про поповнення готівки в терміналі самообслуговування не може бути взята судом до уваги, оскільки взагалі не містить ніякої ідентифікуючої інформації, від кого надійшли кошти, призначення платежу.

Також, до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої зважаючи на домовленість між сторонами в липні 2020 року, сторони домовилися, що відповідач повністю поверне суму боргу в період з 01 вересня 2020 року до 01 квітня 2021 року. Після спливу обумовлених сторонами строків повернення боргу, відповідач, крім першого платежу від 02 вересня 2020 року, більше жодної копійки ані на рахунок позивача, ані особисто позивачу готівкою не вносив. Таким чином, відповідач грубо не виконує свої обов`язки та ухиляється від їх виконання. Згідно дублікату квитанції від 02 вересня 2020 року, на картковий рахунок ОСОБА_1 був здійснений платіж в сумі 2760,00 грн. із зазначенням призначення платежу «100 дол. США по договору займа от 28.12.2011, плательщик ОСОБА_2 ».

Крім того, до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких, призначення платежу у виписці з картки поповнення готівки в терміналі самообслуговування не може бути доказом визнання боргу відповідачем, оскільки могло бути зазначено будь-якою особою, яка вносила кошти через термінал самообслуговування.

Представник позивача, який брав участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача, який брав участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Суд, розглянувши позовну заяву, вислухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов`язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору позики від 28 грудня 2011 року, ОСОБА_2 , відповідач у справі, позичив у ОСОБА_1 (а.с. 17-18), позивача у справі, грошові кошти в сумі 119850,00 гри., що на день підписання договору складала 15000 доларів США за курсом НБУ, які повинен був повернути позивачу до 28 грудня 2013 року (а.с. 16). Згідно договору позики від 28 грудня 2011 року, відповідач отримав обумовлену суму грошей та зобов`язався їх повернути у відповідні строки, але в порушення зазначених умов, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з борговими зобов`язаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом.

Факт укладання договору позики, передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 15000,00 дол. США визнаються учасниками справи, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, ж на підставу своїх вимог або заперечень, а суд згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бузи представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Судом встановлено, що позивачем була надана позика в розмірі та на умовах, передбачених договором позики, однак, відповідач ОСОБА_2 всупереч вимог чинного законодавства та умов договору позики належним чином свої зобов`язання по поверненню суми позики не виконав та не здійснив повернення позики у повному обсязі у встановлені договором позики строки, у зв`язку з чим позивач скористався своїм правом вимагати повернення суми позики у примусовому порядку. Ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки про них зазначено в позовній заяві та вони не спростовані відповідачем, у зв`язку з чим ним не виконані вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, викладеної у відзиві на позов суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша, друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обовязку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Судом встановлено, що згідно з п. 1 нотаріально посвідченого договору позики позичальник прийняв у власність грошову суму у розмірі 119850,00 грн., що еквівалентно 15000,00 дол. США строком повернення до 28 грудня 2013 року. Строк виконання зобов`язання настав 28 грудня 2016 року.

Як вбачається з квитанції № 2071-4263-3561-0888 від 02 вересня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 внесені грошові кошти в сумі 2760,00 грн. (а.с. 157).

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 17 травня 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Суд дійшов висновку, що посилання представника відповідача на те, що 02 вересня 2020 року відповідачем було здійснено платіж в сумі 2760,00 грн. шляхом поповнення картки у терміналі самообслуговування, в якості виконання своїх зобов`язань за договором позики, що свідчить про переривання строку позовної давності, а тому позивач пред`явив позов в межах строку позовної давності, є помилковими, оскільки переривання позовної давності можливе лише в межах строку позовної давності, який сплив у грудні 2016 року, а згідно квитанції № 2071-4263-3561-0888 на картковий рахунок ОСОБА_1 , позивача у справі перерахування грошових коштів відбулося 02 вересня 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, про що відповідачем була зроблена відповідна заява, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 28 грудня 2011 року у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 7, 12, 17-19, 48, 76-81, 89, 90, 95, 211, 212, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2023 року.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Гусєва Н.Д.