Постанова

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 546/305/21

провадження № 61-8992св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сількомунгосп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп», про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації права оренди

за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» і ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2023 року у складі колегії суддів: Бутенка С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір оренди землі від 21 березня 2019 року, серія та номер 7, зареєстрований 25 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» (далі - ТОВ «СКП «Сількомунгосп»), та скасувати його державну реєстрацію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 05 грудня 2008 року між нею і ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0031, площею 4,06 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жовтневої сільської ради Решетилівського району Полтавської області.

За умовами цього договору вона як орендар прийняла у строкове платне користування земельну ділянку строком на 49 років зі встановленою орендною платою у розмірі 3 % від нормативно-грошової оцінки, яка була сплачена за весь час користування земельною ділянкою ще 05 грудня 2008 року у розмірі 63 208, 29 грн.

В день укладання договору оренди, який посвідчений нотаріально, за актом приймання-передачі від 05 грудня 2008 року відповідач передав їй земельну ділянку.

У жовтні 2018 року вона довідалась, що ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, передав у березні 2018 року належну йому земельну ділянку в оренду ОСОБА_3 , а потім у березні 2019 року ТОВ «СКП «Сількомунгосп».

Вважаючи, що оспорюваний договір оренди землі є недійсним, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Решетилівський районний суд Полтавської області рішенням від 05 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки державна реєстрація договору оренди землі від 05 грудня 2008 року не проведена, тобто він не набрав чинності, а тому прав та обов`язків у ОСОБА_1 за цим договором не виникло, як і підстав для звернення до суду за захистом порушених прав первісного орендаря шляхом пред`явлення позовних вимог, які є предметом розгляду у цій справі. Відмовивши у задоволенні позову через його безпідставність, суд не розглядав заяви про застосування позовної давності.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Полтавський апеляційний суд постановою від 22 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним договір оренди землі, укладений 21 березня 2019 року між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТОВ «Сількомунгосп» щодо земельної ділянки площею 4,0602 га, кадастровий номер :00:001:0031, що розташована на території Покровської сільської ради Решетилівського району Полтавської області. В іншій частині позову відмовив.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що на момент укладення договору оренди землі від 21 березня 2019 року між ОСОБА_2 і ТОВ «СКП «Сількомунгосп» був чинним договір оренди землі від 05 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За таких обставин передання земельної ділянки в наступну оренду порушує права первісного орендаря, а тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації оренди землі, суд виходив з того, що таке скасування здійснюється на підставі цього судового рішення в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2023 року ТОВ «СКП «Сількомунгосп» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2023 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, від 23 червня 2022 року у справі № 696/1693/15, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державна реєстрація договору оренди землі від 05 грудня 2008 року не проведена, тобто він не набрав чинності, а тому прав та обов`язків ОСОБА_1 за цим договором не виникло. Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що у позивача немає підстав для звернення до суду за захистом порушених прав первісного орендаря. Водночас апеляційний суд, не врахувавши правові висновки Верховного Суду ухвалені в подібних правовідносинах, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

У червні 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2023 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, від 23 червня 2022 року у справі № 696/1693/15, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20.

Доводи цієї касаційної скарги аналогічні доводам, наведеним в касаційній скарзі ТОВ «СКП «Сількомунгосп».

У липні та серпні 2023 року ОСОБА_1 подала відзиви на касаційні скарги, в яких просила залишити їх без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «СКП «Сількомунгосп» та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

10 липня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що 05 грудня 2008 року між ОСОБА_2 як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем був укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 4,06 га, кадастровий номер :00:001:0031, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Жовтневої сільської ради Решетилівського району Полтавської області, та належить ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 022712.

Строк дії договору - 49 років. Орендна плата сплачується орендарем у грошовій формі та становить 3,0 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка відповідно до висновку Відділу держкомзему у Решетилівському районі від 03 грудня 2008 року № 1465 становить 42 992,84 грн.

Згідно з пунктом 12 договору орендна плата в сумі 63 208,29 грн сплачена орендарем, а орендодавцем отримана повністю під час підписання цього договору сам на сам за весь час дії цього договору.

Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т. М. 05 грудня 2008 року та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за № 3260807.

На виконання умов договору земельна ділянка була передана ОСОБА_1 , про що складено акт приймання-передавання земельної ділянки від 05 грудня 2008 року.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Верховода К. В. від 05 жовтня 2018 року № 43368151 ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації іншого речового права, права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:00313, оскільки в реєстрі за № 25334169 зареєстроване інше речове право на цю земельну ділянку.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки площею 4,06 га, кадастровий номер :00:001:0031, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Покровської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, 13 березня 2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Верховода К. В. від 13 березня 2018 року до реєстру внесено відомості про право приватної власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, номер запису в реєстрі 25334079.

13 березня 2018 року державний реєстратор Верховод К. В. на підставі договору оренди земельної ділянки від 13 березня 2018 року, серія та номер 1, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , здійснив реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0031за ОСОБА_3 , номер запису в реєстрі 25334169.

25 березня 2019 року інше речове право припинено на підставі додаткової угоди від 01 вересня 2018 року до договору оренди землі від 13 березня 2018 року № 1.

25 березня 2019 року державний реєстратор Верховод К. В. на підставі договору оренди земельної ділянки від 21 березня 2019 року, серія та номер 7, укладеного між ТОВ «СКП «Сількомунгосп» і ОСОБА_2 , здійснив реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за ТОВ «Сількомунгосп», номер запису в реєстрі 25334073.

Також суд встановив, що 21 березня 2019 року між ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності від 21 лютого 2018 року № 231 діяв ОСОБА_4 , і ТОВ «СКП «Сількомунгосп» в особі керівника Гудзенка О. Ю., був укладений договір оренди землі номер 7 за умовами якого земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 4,0602 га, кадастровий номер :00:001:0031, яка знаходиться на території Покровської (колишня назва - Жовтнева) сільської ради Решетилівського району Полтавської області передана в оренду строком на 49 років 11 місяців. Орендна плата становить 4 000,00 грн на рік.

Згідно з пунктом 18 вказаного договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 30-денний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.

25 березня 2019 року на підставі зазначеного договору державний реєстратор виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховод К. В. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснив запис про інше речове право - право оренди земельної ділянки.

25 березня 2019 року ТОВ «СКП «Сількомунгосп» прийняло в користування земельну ділянку, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Зі змісту статті 51 ЦПК України випливає, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах з метою ефективного захисту порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2023 року у справі № 766/8459/18 (провадження № 61-19288св21)

Згідно з частиною третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання недійсним договору оренди землі від 21 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 і ТОВ «СКП «Сількомунгосп», та скасування державної реєстрації.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Результат аналізу наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Саме такі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 175/1753/17, від 20 травня 2020 року у справі № 591/4618/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 371/986/16-ц, від 12 квітня 2022 року у справі № 497/1017/20 та інших. Така судова практика є сталою.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 21 березня 2019 року, ОСОБА_1 відповідачем зазначила лише одну сторону оспорюваного правочину - орендодавця ОСОБА_2 . Водночас позивачка не зазначила як відповідача ТОВ «СКП «Сількомунгосп» та не заявляла клопотання про залучення його у справі як співвідповідача.

Заявлені вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ТОВ «СКП «Сількомунгосп» як орендаря земельної ділянки, а отже не можуть бути вирішені у спорі позивачки з третьою особою. В такій ситуації ТОВ «СКП «Сількомунгосп» має бути залучене співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог.

Встановлені обставини свідчать про неналежний суб`єктний склад учасників цієї справи, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд зазначених обставин не врахував, не встановив правової природи спірних правовідносин та суб`єктного складу учасників, тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Водночас не може бути і залишене в силі рішення суду першої інстанції, оскільки місцевий суд відмовив у задоволенні позову, виходячи з його необґрунтованості, а не у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, оскаржувану постанову слід скасувати, а рішення місцевого суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп» і ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2023 року скасувати, рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов