ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2023 року м. Кропивницький

справа № 396/12/21

провадження № 22-ц/4809/425/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Напрюшкіної О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2022 року та додаткове рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2022 року у складі судді Русіної А.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації речового права договору встановлення емфітевзису та зобов`язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначала, що 26.09.2016 приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Н.В. здійснила державну реєстрацію речового права, а саме: договору встановлення емфітевзису б/н, від 5 серпня 2014 року на користування земельною ділянкою площею 3.2258 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0203, призначеної для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), розташованої на території Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, строком дії 99 (дев`яносто дев`ять) років, укладеного між ОСОБА_1 - власника земельної ділянки та ОСОБА_2 .

Вважає, що договір встановлення емфітевзису, зареєстрований незаконно, без відповідної правової підстави, а саме: в державному акті на право власності на земельну ділянку серія КР №119974, виданого 09.06.2004 Новоукраїнською районною адміністрацією, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:02, який був поданий для проведення реєстрації вище зазначеного договору, зазначено власника « ОСОБА_1 », а стороною договору є « ОСОБА_1 », що не відповідає даним паспорта громадянина України, тобто дані про власника у поданих документах не співпадають з її паспортними даними.

ОСОБА_1 вказувала, що про розбіжність даних про власника земельної ділянки в Державному акті їй стало відомо 30.01.2020 при зверненні з заявою за № 38198674 до державного реєстратора Феденюк С.П. про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0203. Їй було відмовлено в державній реєстрації права власності на вище зазначену земельну ділянку, оскільки встановлено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, так як дані про власника у поданих документах не співпадають з паспортними даними.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Феденюк С.П. Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 05 лютого 2020 року за № 50989756 було винесене рішення про відмову їй у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0203, в зв`язку з тим, що в імені по батькові ОСОБА_1 є розбіжності в паспорті громадянина України та в державному акту на право власності на земельну ділянку серія КР 119974.

В подальшому, за її заявою, рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2020, яке набрало законної сили 07.08.2020, було встановлено факт, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серія КР 119974, виданий ОСОБА_1 , на підставі розпорядження Новоукраїнської державної адміністрації від 03.04.2003 №339-р площею 3.23 гектарів, кадастровий номер :02:000:0203, розташованої на території Комишуватської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженки с. Єлизоветівка Лазовського району Молдова, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Позивач вважає, що приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Полякова Н.В. при проведені державної реєстрації договору встановлення емфітевзису не встановила, що у поданих документах для проведення державної реєстрації договору встановлення емфітевзису дані про власника земельної ділянки не співпадають з паспортними даними ОСОБА_1 .

Також вказала, що в момент вчинення правочину, державної реєстрації договору емфітевзису 26.09.2016 ОСОБА_2 не були додержані вимоги, які встановлені ч. 1 ст 203 ЦК України щодо надання належних правовстановлюючих документів на землю, а тому він незаконно, без відповідної правової підстави заволодів її земельною ділянкою.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просила скасувати державну реєстрацію речового права, договору встановлення емфітевзису від 26.09.2016, номер запису про інше речове право: 16676909 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Поляковою Н.В. на користування земельною ділянкою площею 3.23 га, кадастровий номер :02:000:0203, строком дії на 99 (дев`яносто дев`ять) років, розташованої на території Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зобов`язати ОСОБА_2 , повернути їй вищевказану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2022 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна про скасування державної реєстрації речового права договору встановлення емфітевзису та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовлено в повному обсязі.

Додатковим рішенням цього ж суду від 06 грудня 2022 року заяву представника відповідача - адвоката Ігнатенка Володимира Васильовича про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 22000,00 гривень.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач зазначала, що не погоджуючись з рішенням суду, вважає його необґрунтованим, протиправним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Зокрема, посилаючись на доводи тотожні викладеним в позові, вказувала, що суд залишив без уваги той факт, що приватний нотаріус Полякова Н.В. не надала жодних заперечень та пояснень щодо поданого позову та проведену нею державну реєстрацію речового права договору встановлення емфітевзису та розбіжності в документах.

Зазначала, що лише при ознайомлені з матеріалами справи 02.01.2023 вона довідалася, що державну реєстрацію речового права на земельну ділянку проведено за її заявою від 24.01.2014. Вказувала, що не подавала жодних заяв про реєстрацію земельної ділянки, так як не мала на руках оригіналу Державного акту на землю, оскільки відповідач забрав його. Ні в 2013, ні в 2014 роках вона не була на прийомі в державного реєстратора. З приводу підробки її підпису в заявах та в документах на отримання оригіналів витягів вона подала до органів Новоукраїнської поліції про притягнення до відповідальності державного реєстратора щодо підробки її підпису.

Також, зазначала, що при ухвалені додаткового рішення, суд не дослідив, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд 06.12.2022 заяви адвоката Ігнатенка В.В. про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 22 000 грн і не змогла надати суду свої заперечення щодо стягнення коштів на правничу допомогу. Суд не направляв їй судову повістку про виклик до суду 06.12.2022, так як матеріали справи містять лише есемес повідомлення, яке не є належним доказом про те що вона була повідомлена про розгляд справи.

Вважає, що суд не взяв до уваги, що адвокат Ігнатенко В.В. отримавши кошти 02 березня 2021 року від ОСОБА_2 , не надав жодних банківських документів, які б підтвержували отримання коштів адвокатом.

Зауважила, що судом при стягненні коштів на правничу допомогу не було взято до уваги, що сума поданого нею позову складає 1748,80 грн., а також суд не взяв до уваги, що адвокат жодного разу не був присутній при розгляді справи та при ухваленні рішення в Новоукраїнському районному суді. Крім того вона являється інвалідом 3 гр. загальне захворювання і отримує мінімальну пенсію. Просила скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.11.2021 та додаткове рішення цього ж від 06.12.2021 року.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Ігнатенко В.В. зазначив, що мотиви та доводи, зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, натомість рішення суду законні, обґрунтовані та такі, що повністю відповідають чинному законодавству.

Вказує, що до апеляційної скарги позивачем до додано документи, про які вона жодним чином не зазначила в апеляційній скарзі, крім згадування про такі документи в додатках до апеляційної скарги. Позивач не пояснила апеляційному суду та учасникам справи відношення документів до справи, що саме ними спростовується чи підтверджується, яким чином зміст документів впливає на висновки Позивача про незаконність та необгрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Вважає посилання позивача на ст. 387 ЦК України та застосування віндикаційного позову як способу захисту прав, зроблено позивачем безпідставно, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні її позову.

На думку представника відповідача, позивач в апеляційній скарзі не конкретизувала свої вимоги щодо незаконності додаткового рішення суду, розміру суми, яку суд стягнув з неї. Також позивач не навела підстав для перегляду, скасування чи зміни додаткового рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

05.04.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір встановлення емфітевзису, відповідно до умов якого власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування землею для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею (т. 1, а.с. 10-11).

Згідно копії державного акта на право власності на земельну ділянку серія КР № 119974, виданого на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 03.04.2003 року №339-р, вбачається, що ОСОБА_1 , яка проживає Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Комишувате є власником земельної ділянки площею 3.23 га, розташованої на території Комишуватської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 ( т.1, а.с.12).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на земельну ділянку з кадастровим номером земельної ділянки :02:000:0203, за суб`єктом: ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_3 , серія, номер паспорта НОМЕР_4 керуючись пунктом 4 пункту 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, тобто в поданому державному акті на право приватної власності на землю від 09.06.2004 року зазначено власника « ОСОБА_1 », а подає для реєстрації прав «Кордюкова Стела Ігнатіївна», дані про власника у поданих документах не співпадають з паспортними даними , тому не дає змоги встановити набуття права власності даною особою на нерухоме майно (т.1, а.с.13).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року встановлено факт, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серія КР 119974, виданий ОСОБА_1 , на підставі розпорядження Новоукраїнської державної адміністрації від 03.04.2003 №339-р площею 3.23 гектарів, кадастровий номер :02:000:0203, розташованої на території Комишуватської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Єлизоветівка Лазовського району Молдова, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (т.1, а.с.18).

Отже, земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії КР № 119974, оскільки рішенням Новоукраїнського районного суду встановлено факт права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності: № 4399971, 24.01.2014 18:47:18, державний реєстратор: ОСОБА_4 на підставі виникнення права власності державного акта на право власності на земельну ділянку, серія КР № 119974, виданий 09.06.2004 року Новоукраїнською районною державною адміністрацією, форма власності: приватна, розмір частки 1, власник: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 (т.1, а.с.14).

З інформації про державну реєстрацію іншого речового права номер запису:16676909, 26.09.2016 19:13:40 державний реєстратор: приватний нотаріус Полякова Н.В., підстава виникнення іншого речового права: договір встановлення емфітевзису, серія та номер: б/н виданий 05.08.2016, видавник ОСОБА_2 / ОСОБА_1 , підстава внесення запис: рішення про державну реєстрацію прав та ї х обтяжень, вид іншого речового права: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), строк дії: 99 (дев`яносто дев`ять) років, відомості про суб`єкта іншого речового права: Правокористувач, Емфітевт: ОСОБА_2 , власник: ОСОБА_1 , опис об`єкта іншого речового права: площа 3,2258 га (т.1, а.с.14 зворот).

Згідно листа Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № К-1244/04 від 16.01.2020 року позивачу надіслані пояснення, що при перевірці наявності державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:0203, встановлено, що 26.09.2016 приватним нотаріусом Поляковою Н.В. здійснено державну реєстрацію іншого речового права, а саме: договору встановлення емфітевзису, а не договору оренди, сторонами якого є: власник земельної ділянки ОСОБА_1 та правокористувач ОСОБА_2 , тобто за даною земельною ділянкою відсутня сторона договору - агрофірма ім. Гіталова (т.1, а.с.16).

Позивачка звернулася 27.01.2020 року з претензійним листом до ОСОБА_2 про неправомірні дії останнього щодо надання документів нотаріусу для реєстрації договору встановленого емфітевзису, в яких наявні розбіжності в анкетних даних позивача, стверджуючи, що йому було достемено відомо про такий факт (т.1, а.с.19).

Як вбачається з реєстраційної справи № 40 (т.1, а.с.192-242) наданої Новоукраїнською військовою адміністрацією Кіровоградської області на виконання ухвали суду від 13.07.2022 року, державна реєстрація речового права за позивачкою здійсненна 24.01.2014 на підставі особистої заяви ОСОБА_1 (т.1, а.с.198).

Те, що позивачка була обізнана про реєстрацію зареєстрованого за нею права власності на земельну ділянку, також підтверджує картка прийому заяви № 10267158 від 29.01.2014 року в якій міститься її особистий підпис (т.1, а.с.197).

Крім того з 28.11.2013 « ОСОБА_1 » значиться власником земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, що підтверджується наявним в реєстраційній справі Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013, виданим 28.11.2013 (т. 1, а.с. 202).

На виконання ухвали суду від 22.07.2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради надано копію реєстраційної справи № 40 на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:000:0203 з інформаційних довідок вказаної справи вбачається, що позивачка особисто зверталася з заявою про реєстрацію речових прав на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0203 (т.2, а.с.10-61).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засідання представник відповідача ОСОБА_5 заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення суду та додаткове рішення залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 , яка була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не прибула, надала до суду письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Слід зазначити, що розгляд справи, яка була призначена на 20 квітня 2023 року вже відкладався за заявою ОСОБА_1 , у якій вона зазначила, що не може з`явитися в судове засідання через хворобу.

Відповідно до ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження,.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбаченост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби для явки в судове засідання.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).

Проте, причини повторної неявки в судове засідання ОСОБА_1 не можна вважати поважними, оскільки хвороба позивача не підтверджена відповідними письмовими документами, і у заяві про відкладення розгляду справи, як і в перший раз так цього разу не вказано, що такі документи будуть нею надані у майбутньому.

За таких обставин, відсутні правові підстави для відкладення розгляду справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув.

Аналіз вищевикладеного свідчить про те, що державний реєстратор відповідно до вимог пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при здійсненні державної реєстрації права користування вказаної земельною ділянкою повинен перевірити наявність факту, з якими цей правочин пов`язав можливість виникнення цього права у емфітевта.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що 26.09.2016 приватним нотаріусом Поляковою Н.В. здійснено державну реєстрацію іншого речового права, номер запису:16676909, а саме: договору встановлення емфітевзису земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:0203 від 05.08.2016, строк дії: 99 (дев`яносто дев`ять) років, відомості про суб`єкта іншого речового права: Правокористувач, Емфітевт: ОСОБА_2 , власник: ОСОБА_1 (т.1, а.с.14)

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець визначив перелік підстав, за яких державний реєстратор, встановивши їх наявність, може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав. Вказані норми визначають вичерпний перелік підстав для відмови у реєстрації прав.

Згідно з пунктами 4, 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Частинами 1,2,3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі допущення технічної помилки (граматичної описки, друкарської, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися.

У разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів - державним реєстратором, яким допущено технічну помилку.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09.06.2020, яке набрало законної сили 07.08.2020 року встановлено факт, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серія КР 119974, виданий ОСОБА_1 , на підставі розпорядження Новоукраїнської державної адміністрації від 03.04.2003 №339-р площею 3.23 гектарів, кадастровий номер :02:000:0203, розташованої на території Комишуватської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженки с. Єлизоветівка Лазовського району Молдова, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (т.1, а.с.18).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності: № 4399971, 24.01.2014 18:47:18, державний реєстратор: ОСОБА_4 на підставі виникнення права власності державного акта на право власності на земельну ділянку, серія КР № 119974, виданий 09.06.2004 Новоукраїнською районною державною адміністрацією, форма власності: приватна, розмір частки 1, власник: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 (т.1, а.с.14).

Державна реєстрація речового права за позивачкою здійсненна 24.01.2014 на підставі її особистої заяви, що вбачається з реєстраційної справи № 40 наданої Новоукраїнською військовою адміністрацією Кіровоградської області та підтверджується карткою прийому заяви № 10267158 від 29.01.2014, в якій міститься її особистий підпис (т.1, а.с.197,198).

Отже, ОСОБА_1 було відомо про реєстрацію зареєстрованого за нею права власності на земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: КР 119974, виданий 09.06.2004.

Рішенням Новоукраїнського районного суду від 09.06.2020 усунуто розбіжності в написані по батькові позивача та фактично встановлено обставини, які були підставою для відмови державного реєстратора у реєстрації права власності, а тому ОСОБА_1 може повторно звернутися до державного реєстратора для реєстрації її права власності в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено загальне правило відповідно до якого договір є укладеним з моменту коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, підписання договору емфітевзису від 05 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить про їх волевиявлення направлене на укладення вказаного правочину та погодження ними всі істотних умов, а тому такий договір є укладеним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивача про неукладеність договору емфітевзису через здійснення його державної реєстрації на підставі документів, в яких інформація про власника не співпадає з паспортними даними, є недоведеними та суперечать ч. 2 ст. 207, 638 та 640 ЦК України, а також не узгоджуються з діями позивача щодо укладення договору емфітевзису.

У контексті зазначеного, апеляційний погоджується з висновком суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, оскільки у зв`язку з укладанням договору емфітевзису суб`єктивне цивільне право та інтерес особи, яка звернулася до суду з цим позовом, не порушується, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що за умовами договору про надання правничої допомоги від 02.03.2021, угоди про гонорар від 02.03.2021 та акту приймання передачі-правничої допомоги від 17.11.2022, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним, враховуючи також те, що представником відповідача адвокатом Ігнатенком В.В. складені та підписані від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 процесуальні документи та завірені копії документів, представник здійснював правовий супровід розгляду даної справи у суді, а відповідач фактично сплатив гонорар адвокату у сумі 20 000,00 грн та гонорар успіху в розмірі 2 000, грн, що підтверджується розпискою від 02.03.2021 року та розпискою від 17.11.2022 року, то його витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі у зв`язку з розглядом даної справи є розумними, реальними і підтвердженими матеріалами справи.

В запереченнях викладених в апеляційній скарзі, позивач зазначала, що такий розмір витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, крім того вона не була належним чином повідомлена судом про розгляд заяви представника відповідача щодо стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу, що позбавило її можливості доводити неспівмірність витрат.

Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

За змістом положень ст. 128 ЦПК України, яка регулює порядок вручення судових повісток, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Ухвалою судді від 04.02.2021 провадження у зазначеній справі відкрито в загальному позовному провадженні.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В протоколі судового засідання від 16.11.2022 відображено, що стороною відповідача подано заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника та заявлено про намір у встановлений ЦПК строк подати докази на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2022, представником відповідача - адвокатом Ігнатенком В.В., подано заяву про компенсацію (відшкодування) позивачем відповідачу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у вигляді витрат на правничу допомогу, до заяви надав відповідні докази - договір про надання правничої (правової) допомоги та угоду про гонорар від 02.03.2021.

ОСОБА_5 просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі: 22 000 грн - у разі відмови в задоволені всіх позовних вимог, заявлених проти клієнта/закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду; 21 000 грн - у разі відмови в задоволені частини позовних вимог, заявлених проти клвєнта/закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог або залишення позову без розгляду щодо частини позовних вимог.

25.11.2022 представник відповідача - адвокат Ігнатенко В.В. подав до суду заяву про приєднання до справи доказів, в якій просив приєднати до матеріалів справи акт приймання-передачі правничої допомоги від 17.11.2022, складений відповідачем та адвокатом Ігнатенко В.В., розписку від 17.11.2022, складену адвокатом Ігнатенко В.В., які разом з раніше поданими відповідачем документами, врахувати як письмові докази витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Зі змісту судових повісток про виклик до суду вбачається, що розгляд справи був призначений на 06 грудня 2022 року, однак в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 судової повістки та належного повідомлення її про час та місце розгляду заяви ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення.

Згідно протоколу судового засідання від 06 грудня 2022 року сторони в судове засідання не з?явилися (а.с. 115).

Додатковим рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2022 року заяву представника відповідача - адвоката Ігнатенка Володимира Васильовича про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 22000,00 гривень.

Оскільки справа по суті була розглянута за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін, то й вирішення питання про ухвалення додаткового рішення повинно було відбуватися у тому самому порядку, у якому ухвалювалося судове рішення.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного додаткового рішення було порушено норми процесуального права, оскільки питання про ухвалення додаткового рішення розглянуто за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час та місце судового розгляду, а, оскільки, остання обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, додаткове рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

З огляду на викладене, заявником дотримано строк і порядок подання доказів про розмір судових витрат, визначені у частині восьмій статті 141 ЦПК України.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Ураховуючи характер виконаної адвокатом Ігнатенко В.В. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2022 року постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування, відповідно до ст. 375 ЦПК України, з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Щодо оскарження позивачем додаткового рішення суду від 06 грудня 2022 року, суд приходить до висновку, що воно підлягає скасуванню, а заява адвоката Ігнатенка В.В. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким заяву представника відповідача - адвоката Ігнатенка Володимира Васильовича про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний