ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9467/23 Справа № 184/420/23 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 184/420/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2023 року, яке ухвалено суддею Томаш В.І. у м. Покров Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу в обґрунтування якого зазначила, що з ОСОБА_2 вона повторно перебуває в зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2022 року. Їх шлюб зареєстрований Покровським відділом ДРАЦС у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 48.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з позивачем. 3 ОСОБА_2 позивач вже раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі. Але їх шлюб виявився невдалим та не тривалим. За час сумісного проживання у них не склалися гармонійні сімейні стосунки на ґрунті відсутності взаєморозуміння. Після чергового конфлікту сторони розірвали шлюб. З початку військової агресії Російської Федерації проти України позивач разом з сином вирішила виїхати до своїх родичів, що мешкають за межами України. Але відповідач дізнавшись про це почав чинити їй перешкоди для виїзду за кордон. Він погодився не заважати виїзду за кордон разом з дитиною тільки у разі, якщо позивач знов зареєструє з ним шлюб. У день її з дитиною виїзду за кордон повторно був зареєстрований шлюб. До свого від`їзду за кордон позивач уклала договір про надання їй правової допомоги з цивільних та сімейних справ, що можуть виникнути під час її перебування за кордоном. На даний час позивач змушена звернутися до суду з позовом, оскільки вважає, що цей повторний шлюб не має ніякого майбутнього і носить тільки формальний характер. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін.

На підставі наведеного вище позивач просила суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 11 березня 2022 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 48.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2023 року позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований 11 березня 2022 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 48, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 073,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що даний позов про розірвання шлюбу є не першим. Попередній позов був залишений без розгляду з тих підстав, що позовна заява була підписана не позивачем по справі, а іншою особою, яка не мала права на здійснення такої дії. Апелянт зауважує на тому, що і дана позовна заява, яка хоч і була складена від імені позивача, підписана особою, яка не уповноважена на відповідні дії, оскільки в матеріалах справи відсутній договір про надання юридичних послуг з підписом позивача та адвокат Гуцало П.С. відмовився надати вказаний договір суду першої інстанції. Крім того апелянт вказує на те, що позивач по справі жодного разу не брала участі в судових засіданнях, не направляла суду заяв з підтвердженням намірів, які від її імені оголошували адвокати, не приймала участі в судових засіданнях через інтернет.

Також апелянт зауважує на тому, що між позивачкою та відповідачем, існує спір відносно місця проживання дитини після розлучення. Відповідач наразі не розуміє де пiсля розлучення буде жити його син та заперечує проти того, щоб його малолітня дитина проживала за межами правового поля України. Тому, при розгляді справи по питанню розлучення, інтереси малолітньої дитини просто не можуть не враховуватись. В той же час, у випадку недосягнення згоди щодо місця проживання дитини, одночасно із зверненням до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивачу потрібно подати позов про визначення місця проживання дитини, чого, зі сторони позивачки, зроблено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника позивача, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 в режимі відеоконференції, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 в режимі відеоконференції, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом установлено, що 11 березня 2022 року між позивачем та відповідачем Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 48.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, яка залишається проживати з позивачем.

У позовній заяві зазначено, що з ОСОБА_2 позивач вже раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі. Але шлюб сторін виявився невдалим та нетривалим. За час сумісного проживання у сторін не склалися гармонійні сімейні стосунки на ґрунті відсутності взаєморозуміння. Внаслідок великої різниці у віці сторони часто не розуміли один одного, внаслідок чого у них часто виникали сварки та конфлікти. Після чергового конфлікту сторони розлучилися та розірвали шлюб. З початку військової агресії Російської Федерації проти України позивач разом з сином вирішила виїхати до своїх родичів, що мешкають за межами України. Але відповідач, дізнавшись про це, почав чинити позивачу перешкоди для виїзду за кордон. Він погодився не заважати її виїзду за кордон разом з дитиною тільки у разі, якщо вона знов зареєструє з ним шлюб. У день її з дитиною виїзду за кордон повторно був зареєстрований шлюб. Але ще до свого від`їзду за кордон, вона за порадами своїх знайомих, звернулась до адвоката та уклала договір про надання їй правової допомоги з цивільних та сімейних справ, що можуть виникнуть у неї під час її перебування за кордоном. Позивач вважає, що їхні стосунки себе вже вичерпали. У сторін не залишилось ніяких спільних інтересів, окрім інтересів, що стосуються їхнього сина. Тому позивач вирішила остаточно розірвати повторний шлюб, який не відповідає її інтересам і який був зареєстрований без наміру поновлення колишніх сімейних стосунків. Сім`я розпалась вже остаточно і повторна реєстрація цього шлюбу її не врятувала. Майнового спору у сторін немає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог позивача та посилався на ст.110 СК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Врахувавши вищезазначене, а також те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, однак посилається на те, що сторони по справі мають спільну малолітню дитину, яку він не бачить і не побачить в подальшому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що даний позов про розірвання шлюбу є не першим. Попередній позов був залишений без розгляду з тих підстав, що позовна заява була підписана не позивачем по справі, а іншою особою, яка не мала права на здійснення такої дії та зауважує на тому, що і дана позовна заява, яка хоч і була складена від імені позивача, підписана особою, яка не уповноважена на відповідні дії, оскільки в матеріалах справи відсутній договір про надання юридичних послуг з підписом позивача та адвокат Гуцало П.С. відмовився надати вказаний договір суду першої інстанції, за наступних підстав.

З матеріалів справи убачається, що 27 лютого 2023 року адвокатом Гуцало П.С., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області подана позовна заява про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .

На підтвердження повноважень адвоката до позовної заяви додано копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1164336 від 11 січня 2023 року ОСОБА_1 адвокатом Гуцало П.С. на підставі договору про надання правової допомоги від 25 листопада 2022 року у Орджонікідзевському міському суді Дніпропетровської області (а.с.25).

Відповідно ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно ч. 7 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом ч.4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

ЦПК України не містить норм щодо обмеження права представника на подання від імені особи, яку він представляє, позову про розірвання шлюбу.

При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 643/5316/18, щодо повноважень представника, який має повноваження на ведення справи в суді, від імені особи, яку він представляє та щодо обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії, які мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Як вбачається з матеріалів справи, в ордері на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1164336 від 11 січня 2022 року зазначено, що «Договором про надання правової (правничої допомоги повноваження адвоката не обмежуються. (а.с.25)

Отже, в ордері на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Гуцало П.С. відсутні обмеження відповідно до частини 2 статті 64 ЦПК України.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому суд має встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

У справі, яка переглядається, апелянт посилається на те, що адвокат Гуцало П.С. не мав повноважень на підписання від імені позивача позовної заяви про розірвання шлюбу та подання її до суду.

Разом із тим, належних і достатніх доказів в обґрунтування наведених апелянтом доводів матеріали справи не містять і відповідачем під час апеляційного перегляду справи указане не доведено.

Колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги відповідача про те, що між позивачкою та відповідачем, існує спір відносно місця проживання дитини після розлучення, відповідач наразі не розуміє де пiсля розлучення буде жити його син та заперечує проти того, щоб його малолітня дитина проживала за межами правового поля України, тому, при розгляді справи по питанню розлучення, інтереси малолітньої дитини просто не можуть не враховуватись не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки відповідно до ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Частиною 1 ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

В даному випадку позивач по справі наполягає на розірванні шлюбу та посилається на те, що їх стосунки з відповідачем себе вже вичерпали себе, у сторін не залишилось ніяких спільних інтересів, наміри поновлення колишніх сімейних стосунків у позивача відсутні, та позивач по справі має інші стосунки з чоловіком, з яким має намір зареєструвати шлюб.

Також слід зауважити, що відповідач по справі не надав доказів, які б свідчили про те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що розірвання шлюбу між сторонами ніяким чином не є перешкодою у вихованні спільної дитини, спілкуванні з нею та її утриманні.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: