КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/1952/23 Головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фіктивним договору купівлі-продажу автомобіля,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Volkswagen Golf Variant», 2011 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , № 8045/2019/1517940 від 14 червня 2019 року в силу його фіктивності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті батька ОСОБА_3 позивачці стало відомо, що вказаний вище автомобіль не увійшов до складу спадщини. Батьки позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі на момент смерті її батька. Зі слів матері позивачці стало відомо, що за життя ОСОБА_3 незаконно, з метою невключення автомобіля до складу спільного майна подружжя, яке підлягало поділу, без згоди дружини ОСОБА_4 уклав 14 червня 2019 року договір купівлі-продажу спірного автомобіля з відповідачкою ОСОБА_2 , яка є її бабусею з боку батька. Позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя перебував у провадженні суду з травня 2919 року. Спірний автомобіль був включений до поділу і ОСОБА_4 заявлялись вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, однак провадження в справі було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_3

ОСОБА_1 зазначала, що спірний автомобіль ОСОБА_3 з порушенням вимог чинного законодавства фіктивно продав своїй матері - ОСОБА_2 за 10 000,00 грн, що значно менше ніж попит на купівлю такого транспортного засобу. Кошти від продажу автомобіля одному з подружжя ОСОБА_4 не передавались та не було витрачені в інтересах сім`ї. Відповідачка цим автомобілем не користувалась для особистих цілей, не намагалась досягти правового результату його купівлі.

Вважає, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2019 року є фіктивним правочином, внаслідок чого дане майно вибуло зі спадкової маси, що порушує її право на набуття частини майна у спадщину після смерті батька ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала, що суд першої інстанції лише на підставі пояснень відповідачки з посиланням на умови пункту 2.2 договору, який є предметом даного спору та яким передбачено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної сплати вартості майна, без будь-якого документального підтвердження дійшов хибного висновку, що начебто продавець передав покупцю автомобіль. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідачкою було сплачено кошти згідно умов пункту 2.1 договору купівлі продажу транспортного засобу та фактично передано транспортний засіб, яким вона користувалася чи користується, матеріали справи не містять та до суду не подавались.

Разом з тим, безспірним доказом фіктивності правочину є той факт, що відповідачка не має документів на право керування транспортним засобом та навіть не намагалась їх отримати. У відзиві відповідач не спростовує цю обставину, як і те, що після оформлення фіктивного договору на купівлю-продаж автомобіля не вимагала повернення цього майна із володіння свого сина.

Судом першої інстанції встановлено, що між батьками позивачки існував спір про поділ майна подружжя, який розглядався судом, однак через смерть ОСОБА_3 справа була закрита. В межах даної справи матір позивачки ОСОБА_4 вимагала визнати договір купівлі продажу автомобіля недійсним і про даний факт позивачка вказувала у своєму позові та надала письмові докази, зокрема, письмову заяву своєї матері та завірені копії матеріалів справи № 753/9308/19.

Вказані матеріали свідчать, що позов про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя, в тому числі і спірного автомобіля, був поданий 08 травня 2019 року, а фіктивний договір, яким було перереєстровано автомобіль із сина на рідну матір, укладено лише 16 червня 2019 року, тобто після звернення дружини з позовом до суду. Лише у відзиві на вказаний позов здійснено посилання, що автомобіль не може бути предметом поділу спільного майна, оскільки зареєстрований на іншу особу, що є беззаперечним доказом того факту, що договір укладався виключно з метою виключення рухомого майна із спільного майна подружжя, доля якого мала бути вирішена судом, а не з метою передачі автомобіля від сина до матері, тобто не з метою настання реальних наслідків вчинення правочину. При цьому згаданий відзив, підписаний у 2019 році, не містить будь-яких посилань на згоду дружини чи на продаж автомобіля та отримання коштів від матері і витрачання їх на потреби сім`ї.

Звертає увагу, що на момент укладення фіктивного договору за даними Міністерства фінансів України середній обмінний курс гривні до долара США у 2019 році становив 25,8 грн/дол. Таким чином, відповідачка придбала у власність транспортний засіб марки «Volkswagen Golf Variant»2011 року випуску, за 387,00 дол. США. Водночас, дослідження цін в мережі Інтернет на аналогічний автомобіль у 2019 році свідчить, що подібний транспортний засіб можна було придбати від 7 000,00 дол. США. Проте, судом не було прийнято до уваги, що саме ця обставина також є безспірним підтвердженням фіктивності договору, укладеного між відповідачкою та її сином, а в сторін цього правочину не було наміру створити юридичні наслідки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Філатова Т.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, у повному обсязі з`ясував обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, дослідив у судовому порядку подані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги позивачки є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують висновків суду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачка в судове засідання не з'явилася і явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 14 червня 2019 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупуцем укладено договір купівлі-продажу № 8045/2019/1517940 транспортного засобу, відповідно до якого відповідачка придбала у власність автомобіль марки «Volkswagen Golf», 2011 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Сторони обумовили, що ціна транспортного засобу становить 10 000,00 грн. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної сплати вартості майна, а право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання договору (пункти 2.1, 2.2, 3.1 договору).

Договір укладено у територіальному сервісному центрі МВС № 8045 РСЦ МВС в м. Києві в присутності адміністратора ОСОБА_5 , яка перевірила відповідність інформації, внесеної до договору документам, які надано сторонами договору.

Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 14 червня 2019 року, вищевказаний транспортний засіб належить ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 16 червня 1995 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

В період шлюбу ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Автомир» договір купівлі-продажу № 355357 від 22 вересня 2011 року, придбавши у власність автомобіль марки «Volkswagen Golf Variant», номер кузову НОМЕР_1 , та зареєструвавши право власності на нього.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 батьками позивачки ОСОБА_1 є батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 .

У провадженні судів перебувала цивільна справа № 753/9308/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Бориспільського районного суду Київської області від 06 червня 2022 року провадження у вказаній справі закрито у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 14 червня 2019 року недійсним (фіктивним) правочином на підставі статті 234 ЦК України, ОСОБА_1 вказувала, що її мати пред`явила вказаний вище позов 08 травня 2019 року, а предметом поділу майна подружжя її батьків був у тому числі спірний транспортний засіб марки «Volkswagen Golf Variant», 2011 року випуску, VIN код НОМЕР_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подані жодні докази на підтвердження умислу як сторони продавця, так і сторони покупця оспорюваного договору на вчинення саме фіктивного правочину з метою уникнення поділу майна подружжя. Твердження позивача, що до останніх днів свого життя її батько ОСОБА_3 фактично не передав автомобіль ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами.

Суд критично поставився до посилань позивачки щодо ознак фіктивності правочину з огляду на той факт, що у відповідачки відсутні права на керування транспортним засобом, оскільки набуття права власності на автомобіль не пов`язано з обов`язковою наявністю водійських прав та фактом керування транспортними засобами.

Відхиляючи доводи позивачки про те, що ОСОБА_3 відчужив спірний автомобіль, який був спільною сумісною власністю подружжя, без згоди її матері ОСОБА_4 , що також є свідченням фіктивності правочину, суд першої інстанції виходив з того, що правом на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним, наділений той з подружжя, який не надавав згоди на вчинення відповідного правочину, що також регламентовано частиною другою статті 65 СК України. Разом з тим, у даній справі позивачка є донькою дружини, без згоди якої, як стверджує позивачка, був укладений правочин другим із подружжя, тобто не є тією особою, яка може оспорювати договір купівлі-продажу із зазначених підстав.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див.постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні судового рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з підстав його фіктивності, позивачка посилалась на те, що внаслідок вчинення такого правочину на день смерті ОСОБА_3 спірний автомобіль не перебував у власності спадкодавця, отже не входив до складу спадщини і цим порушене її право як спадкоємця за законом на успадкування цього майна після смерті батька.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частин першої, другої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, підставою для визнання недійним договору може бути встановлений судом дефект такого елементу правочину, як воля його учасника, відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення у момент вчинення правочину.

Натомість для визнання правочину фіктивним, тобто таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним (стаття 234 ЦК України), суди повинні встановити саме наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 серпня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від зазначених вище висновків Верховного Суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті її батька - ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийняла спадщину в силу вимог частини четвертої статті 1268 ЦК України, оскільки на час її відкриття була неповнолітньою особою (06 червня 2004 року народження).

У цій справі позивачка оспорює договір купівлі-продажу транспортного засобу, вчинений за життя спадкодавцем, не з підстав дефекту волі (волевиявлення) її батька на відчуження спірного майна, а з підстав його фіктивності, тобто укладення на шкоду інтересам її матері як другого із подружжя.

За правилом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Правочинам, на відміну від деяких інших підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (наприклад, юридичних та фактичних вчинків, заподіяння шкоди тощо), властиве правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб`єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб.

Отже, у тому разі, коли померла фізична особа, яка за життя висловила свою волю на розпорядження належним їй майном, то її спадкоємці (на відміну від інших заінтересованих осіб в одержані цього майна), не погоджуючись з таким волевиявленням спадкодавця, не набувають право вимагати визнання вчиненого ним правочину щодо відчуження цього майна недійсним, оскільки буде порушено принципи правової визначеності, спадкового права і свободи договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів враховує, що свобода договору охоплює особисте здійснення спадкодавцем права на правочин шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні з боку спадкоємців і після його смерті, а також необхідності поваги до волі спадкодавця. За відсутності дефектів волі та волевиявлення спадкодавця при укладенні договору кваліфікація останнього, як фіктивного, по суті скасовує вільне волевиявлення спадкодавця без можливості виразити свою волю щодо належного йому майна.

При вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи встановлені обставини справи та наведені вище норми матеріального права з урахуванням їх тлумачення у світлі зазначених висновків Верховного Суду, колегія суддів вважає, що позивачка, як спадкоємець, не відноситься до кола осіб, які вправі оскаржувати укладений спадкодавцем договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2019 року з підстав його фіктивності (фраудаторності).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 є донькою дружини спадкодавця, без згоди якої, як стверджує позивачка, був укладений правочин другим із подружжя, тобто не є тією особою, яка може оспорювати договір купівлі-продажу із зазначених підстав.

Водночас суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з двох взаємовиключних підстав: внаслідок недоведеності позивачкою умислу її батька та баби на вчинення фіктивного правочину з метою уникнення поділу майна подружжя та відсутності права на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним.

Однак, кожна із зазначених підстав є самостійною для відмови в позові, одночасна відмова в позові з цих підстав не відповідає нормам матеріального права та є взаємовиключною.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійним (фіктивним), однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивачки у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній