Провадження № 22-ц/812/1136/23
№ 22-ц/812/1305/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Тищук Н.О., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Цвелікова С.В., представників відповідачів: Прокуратури Миколаївської області Добрікової І.В., Державної казначейської служби України Хмельницького В.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 489/7481/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 14 серпня 2023 року, повний текст якого складений 17 серпня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївської області, Прокуратури Миколаївської області, Центрального районного суду міста Миколаєва, Державної Казначейської служби України, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївської області (відповідач 1), Прокуратури Миколаївської області (відповідач ІІ), Центрального районного суду м. Миколаєва (відповідач ІІІ), Державної Казначейської служби України (відповідач ІV), Міністерства фінансів України (відповідач V) про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 21 грудня 2019 року Центральним районним судом м. Миколаєва по справі № 490/12513/14к ухвалено вирок, який залишено в силі ухвалою Миколаївського апеляційного суду та постановою Касаційного кримінального суду, яким ОСОБА_1 визнано невинним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутності в його діях складу злочину. Позов прокурора про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області збитків у розмірі 5708978 грн. залишено без розгляду. Арешт, накладений ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2014 року на автомобіль Porshe Cayenne, на житловий будинок та нежитлові приміщення, скасовано після набрання вироком законної сили. Арешт, накладений ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року на майно, що було вилучено в ході обшуку АДРЕСА_1 , скасовано після набрання вироком законної сили. Речові докази грошові кошти в сумі 2250000 грн., 534250 доларів США, 205 євро, передані до Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, повернуто ОСОБА_1 . Таким чином, зі змісту вироку вбачається, що він був незаконно та безпідставно притягнутий до кримінальної відповідальності, обмежений у здійсненні права власності на належне йому нерухоме та рухоме майно, в тому числі і грошові кошти. Це відбувалося протягом січня 2014 року - січня 2021 року включно. Незаконними рішеннями, діями відповідачів І та ІІ та бездіяльність у вигляді безпідставного затягування судового розгляду справи відповідача ІІІ призвели до того, що йому завдана значна матеріальна та моральна шкода. З 30 січня 2014 року по 18 лютого 2021 року він був обмежений у праві власності на грошові кошти, тобто не міг володіти та користуватися ними. За цей час вилучені у нього кошти значно знецінилися та втратили купівельну спроможність, що завдало йому значної матеріальної шкоди (інфляційні втрати). Наприкінці січня 2014 року він вів перемовини з ПАТ «Банк Київська Русь» та МФ АТ «Брокбізнесбанк» щодо розміщення на депозит грошових коштів в сумі 534250 доларів США з метою отримання доходу у вигляді відсотків від суми депозиту, проте, накладення арешту ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва цьому завадило.

Під час досудового слідства він зазнав суттєвої моральної шкоди, оскільки як підприємниць він зазнав суттєвих репутаційних втрат та позбавився можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність, яка була єдиним джерелом фінансування його сім`ї, через безпідставне притягнення його до кримінальної відповідальності, оскільки кожен потенційний трейдер відмовляв у співпраці, побоюючись можливістю виникнення проблем із перевірками контролюючих органів. Слідчий навмисно розголосив деякі матеріали кримінального провадження, що складали таємницю слідства, внаслідок чого ділова репутації позивача була зруйнована. Тривалий період досудового та судового провадження завдав суттєвої шкоди його здоров`ю, зокрема, з 2019 року, перебуваючи 7 років у стані особи, яка суттєво обмежена у праві користування та розпорядження належним йому майном, на яке безпідставно та незаконно накладено арешт відповідачами І-ІІІ, усвідомлюючи, що всі ці обмеження результат сфальсифікованої кримінальної справи, він та його родичі зазнали значних матеріальних труднощів, у тому числі враховуючи неможливість працювати за його професійними навичками та необхідність втрачати значні кошти щомісяця на лікування.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку: 3948750 грн. на відшкодування майнової шкоди (інфляційних втрат), 209960 доларів США на відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди), заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; та 2000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та судові витрати.

В подальшому ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 4050500 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, посилаючись на те, що з метою встановлення розміру завданої майнової шкоди стосовно знецінення грошових коштів у сумі 2250000 грн. та розміру упущеної вигоди від невикористання грошових коштів в сумі 534250 доларів США звернувся до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз із заявою від 29 листопада 2021 року про проведення судово-економічної експертизи. Відповідно до висновку експерта № 21-6774 від 27 січня 2022 року сума майнової шкоди від знецінення вилучених коштів складає 4050500 грн.

Від представника Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого частково прокурор визнав позовні вимоги, заперечував проти стягнення на користь позивача моральної шкоди. Вказує, що позивач не наводить жодних доказів на підтвердження своїх доводів, позовна заява не містить жодних обґрунтувань, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, чим позивач керувався при оцінюванні в матеріальній формі заподіяної йому шкоди. Позивач в обґрунтування позову послався на те, що моральна шкода була спричинена йому внаслідок незаконного перебування під слідством, окрім загальних негативних душевних хвилювань особи, яка перебуває під кримінальним переслідуванням, посилався на погіршенням здоров`я та приниження честі, гідності та ділової репутації. Водночас, фактичні обставини щодо погіршення стану здоров`я позивача є недоведеними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які медичні висновки на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я позивача та діями працівників правоохоронних органів. ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 04 березня 2014 року по 12 січня 2021 року, що складає 82 місяці 8 днів. Щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі 3948750,00 грн. інфляційних втрат та 209960 доларів США упущеної вигоди у вигляді неотриманих відсотків за розміщення в депозит до банківських установ прокурор зазначив наступне. Штрафні санкції у вигляді інфляційних витрат застосовні лише до договірних відносинах щодо порушення грошових зобов`язань. В деліктних правовідносинах відшкодування шкоди є компенсацією за заподіяння шкоди і не є грошовим зобов`язанням, а відтак штрафні санкції до цих виплат застосовуватися не можуть. Що стосується вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача відшкодування неотриманих відсотків за грошовим вкладом, який позивач мав намір розмістити в банківській установі, то законом передбачене відшкодування (повернення) громадянинові саме грошових вкладів і відсотків по них, а оскільки у позивача у кримінальному провадженні вклади не вилучалися, відповідно не вилучалися і відсотки, а відтак в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Діючим законодавством не передбачено стягнення різниці доларового еквіваленту грошових коштів у національній валюті, на які накладено арешт, у зв`язку з коливанням курсу валют.

Від представника Миколаївської обласної прокуратури надійшли заперечення проти заяви про збільшення позовних вимог, відповідно до яких просить відмовити у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Вказує, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі повернення коштів, вилучених під час здійснення кримінального провадження в якості заходу забезпечення зазначеного провадження. У деліктних правовідносинах, що регулюються главою 82 ЦК України, відшкодування шкоди є компенсацією за заподіяння шкоди і не є грошовим зобов`язанням, відтак штрафні санкції до цих виплат застосовуватися не можуть. Аналогічно діючим законодавством не передбачено обов`язку виплати різниці еквіваленту іноземної валюти, на яку накладено арешт, у національній грошовій одиниці, у зв`язку з коливанням курсу валют. Оскільки між позивачем та відповідачами не виникало договірних зобов`язань, а Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», норми КПК України не передбачають повернення інфляційних втрат за арешт коштів в рамках кримінального провадження, а тому, вважає, що позовні вимоги є безпідставними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у розмірі 549400 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, яка складається з інфляційних втрат та упущеної вигоди, відмовлено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

З моменту повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень і до прийняття остаточного рішення судом апеляційної інстанції минуло 82 повних місяці.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується виправдувальним вироком суду відносно ОСОБА_1 , що набрав законної сили, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», КПК України.

З огляду на таке суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення.

При цьому суд керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що тривалим безпідставним кримінальним провадженням, пов`язаними із цим негативними наслідками позивачу завдано моральної шкоди та врахував відсутність доказів щодо порушення та змін у негативний бік життєвих зв`язків, погіршення відносини з оточуючими, втрати ділових зв`язків, позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань та спричинення ОСОБА_1 діями органів досудового розслідування, прокуратури моральної шкоди у зазначеному в позові розмірі, а тому дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 549400 грн., що відповідає мінімально гарантованому законом розміру із розрахунку мінімальної заробітної плати 6700 (6700 х 82 місяці).

Відмовляючи у відшкодуванні заявлених позивачем сум майнової шкоди, суд виходив з того, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки між позивачем та відповідачами не виникало договірних зобов`язань, а Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», норми КПК України не передбачають повернення інфляційних втрат, тому у даній позовній вимозі слід відмовити.

Щодо позовних вимог про відшкодування на користь позивача майнової шкоди (упущеної вигоди) у розмірі 209960 доларів США, суд вважав їх безпідставними, оскільки статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на два види: реальні збитки і упущена вигода. Упущена вигода - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості отримання прибутку.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини відповідачів й того, що позивач міг би реально одержати доходи за звичайних обставин, відсутні підстави для відшкодування таких збитків, на думку суду.

Позивачем ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди (інфляційних втрат та упущеної вигоди) та прийняте нове рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державної бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 4050500 грн. на відшкодування майнової шкоди (інфляційних втрат), завданих незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та 209960 доларів США у відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди), завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова суду в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення матеріальної базується на двох хибних висновках.

Перший полягає у тому, що у цій справі треба застосовувати не статтю 1176 ЦК України, а статті 1173 та 1174 ЦК України. Відповідно, на позивача покладається доведення трьох умов: неправомірність дій органу влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Більш того, в рішенні помилково стверджується, що позивач подав позов на підставі статті 1173 ЦК України. Позивач подав позов, зокрема, на підставі статті 1176 ЦК України. Саме ця стаття регулює питання відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Отже позивачу не треба доводити вину посадових і службових осіб органу (органів), що здійснював незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Позивачу необхідно довести наявність шкоди, та обґрунтувати її розмір, що ним зроблено в позовній заві.

Другий хибний висновок суду це висновок про те, що відшкодування інфляційних витрат можливо лише в договірних правовідносинах, а в деліктних не можливо. Такий висновок не обґрунтовується нормами права, або судовою практикою.

Крім того, суд першої інстанції залишив без уваги та розгляду клопотання позивача про виклик свідків.

30 січня 2014 року грошові кошти в сумі 2250000 грн. були вилучені в рамках кримінального провадження № 0000324 за результатами обшуку в банківських індивідуальних сейфах № 11 та № 12 в ПАТ «Банк Київська Русь». 31 січня 2014 року вилучені грошові кошти визнані речовими доказами в зазначеному кримінальному провадженні відповідно до постанови слідчого та покладені на депозитний рахунок ГУ ДФС у Миколаївській області

Відповідно до виписки по рахункам ці грошові кошти 18 лютого 2021 року були повернуті у власність позивача. Отже, з 30 січня 2014 року по 18 лютого 2021 року позивач був обмежений у праві власності на ці грошові кошти. Тобто, він не міг володіти, користуватись та розпоряджатись ними. За цей час ці грошові кошти значно знецінились та втратили купівельну спроможність, що завдало значну матеріальну шкоду. Мова іде про завдані позивачу інфляційні втрати і збитки). Для обрахунку інфляційних втрат позивач скористався калькулятором інфляції, який знаходиться на сайті Держстату України. До калькулятора була введена сума 2250000 грн., період обрахунку індексу інфляції у січні 2021р. відносно лютого 2014р. Цей індекс становить 275,5%. Отже 2250000 грн. х 275,5% = 6198750 грн., тобто, у січні 2021р. 2250000 грн. лютого 2014р. дорівнюють 6198750 грн. Різниця між цими двома сумами і є сумою завданих інфляційних втрат. 6198750 грн. - 2250000 грн. = 3948750 грн. Таким чином сума завданих позивачу збитків, які підлягають безумовному відшкодуванню, становить 3948750 грн.

Остаточна сума майнової шкоди від знецінення вилучених коштів відповідно до висновку експерта № 21-6774 від 27 січня 2022 року складає 4050500 грн.

Главою 13 «Речі. Майно» ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

У цій же Главі ЦК України міститься норма статті 192 «Гроші (грошові кошти)», частиною першою якої передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця Україна- гривня.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Таким чином, гроші (грошові кошти) є різновидом майна.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 5 липня 2017 року № 6 - 1032 цс 17.

З урахуванням положень статей 22 та 190 ЦК України позивач вважає, що у цій справі під шкодою, що завдана його майну (грошовим коштам), необхідно розуміти шкоду, яка полягає у втраті купівельної спроможності грошей в умовах інфляції, оскільки гроші, які безпідставно вилучені під час обшуку 30 січня 2014 року до моменту їх повернення 18 лютого 2021 року, при рівній номінальній вартості мають різну купівельну спроможність.

При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Наприкінці січня 2014 року, коли позивач вів перемови-з .кількома установами банків ( зокрема Миколаївська регіональна дирекція ПАТ «Банк`Київська Русь», та МФ АТ «Брокбізнесбанк» ), щодо розміщення на депозиті грошових коштів в сумі 534250 доларів США з метою отримання доходу у вигляді відсотків від суми депозиту за користування банком цими коштами за певний проміжок часу, 30 січня 2014 року, ці кошти були вилучені з банківських сейфів під час проведення незаконного та безпідставного обшуку. Повернуті ці кошти 17 лютого 2021р. працівниками бухгалтерії ГУ ДФС у Миколаївській області в приміщені каси філії АТ «Укрексімбанку» м. Миколаєва. Це призвело до того, що позивачу було завдано значну матеріальну шкоду у вигляді неотриманих відсотків за розміщення 534250 доларів США (упущена вигода ) в період з 30 січня 2014 року по 17 лютого 2021 року на депозиті у банківських установ.

Реальність намірів позивача, щодо розміщення грошових коштів в депозит можуть підтвердити особи, які працювали у банківських установах, коли ці кошти були вилучені, і які позивач просив допитати як свідків:

Всього сума упущеної вигоди складає 138060,16 доларів США.

В апеляційній скарзі ДКСУ вказує, що при винесенні рішення судом були неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, а тому просить про його скасування в частині суми стягнення коштів та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Крім того, ДКСУ вказує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органу, що завдав (на думку позивача) шкоду, не обґрунтовано характеру моральних страждань та не визначено розрахунку суми моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також в апеляційній скарзі зазначено, що належним відповідачем у справі є Держава України, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Проте у цій справі Казначейство, яке відповідно до Бюджетного кодексу України є органом, який здійснює перерахування стягнутих коштів, не несе відповідальність за зобов`язаннями Держави України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Миколаївська обласна прокуратура просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є завдана шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Отже, як упущена вигода відшкодовуються лише ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення позивачем вимоги про відшкодування упущеної вигоди покладає на нього обов`язок довести, що ці доходи (вигода) дійсно могли б бути ним отримані.

Слід зазначити, що накладення арешту на належні ОСОБА_1 грошові кошти відбулося в ході проведення досудового слідства і факт незаконності накладення арешту не був встановлений відповідним судовим рішенням.

Оскільки позивач не надав належних доказів того, що він міг та повинен був отримати вказані доходи і тільки неправомірні дії представників прокуратури стали єдиною та достатньою причиною, яка завадила його можливості отримати прибуток, зазначене свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Також, у відзиві зазначено, що частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час

прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, який полягає у тому, що правила частини другої статті 625 ЦК України мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної

шкоди (розміру збитків).

Отже, стягнення інфляційних втрат і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок про

те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Цей висновок Велика Палата Верховного Суду підтримала, зокрема, у постановах від 4 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21.

Отже, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено акцесорну (додаткову) відповідальність боржника за прострочення виконання заздалегідь визначеного основного грошового зобов`язання, що полягає у компенсації боржником матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів у випадку неналежного виконання (прострочення) боржником зобов`язання.

Відповідно до правовідносин, що виникають у зв`язку із завданням шкоди та її подальшим відшкодуванням, не підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Обов`язок держави відшкодувати шкоду у встановленому Законом № 266/94-ВР порядку виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС України.

Що стосується вимоги про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування не отриманих відсотків по грошовому вкладу, який він мав намір розмістити в банківській установі, то в цій частині позовні вимоги також є необґрунтованими та безпідставними.

Законом передбачене відшкодування (повернення) громадянинові саме грошових вкладів і відсотків по них, а оскільки у позивача зі сторони органів досудового розслідування, прокуратури і суду в ході кримінального провадження вклади не вилучалися, відповідно не вилучалися і відсотки, а відтак в цій частині вимоги є безпідставними.

Діючим законодавством взагалі не передбачено стягнення різниці доларового еквіваленту грошових коштів у національній валюті, на які накладено арешт, у зв`язку з коливанням курсу валют.

Відшкодування шкоди, про що заявлено позивачем, - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності, як наведено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-74/0/4-13.

Також прокуратурою зазначено про правильність висновку суду першої інстанції про вирішення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Міністерство фінансів України зазначає про те, що вважає її необґрунтованою та не вбачає правових підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення майнової шкоди, представник відповідача зауважив, що позивач у цій справі повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Крім того, невід`ємним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Водночас, стаття 625 ЦК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає вичерпних підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене

у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, право на застосування наслідків, передбачених частиною другою статті

625 ЦК України (стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції), виникає в особи в разі порушення боржником грошового зобов`язання.

Зазначене підтверджується правовими висновками Верховного Суду в постанові від 10.11.2021 № 522/23618/17. Отже, заявник вважає, що суд першої інстанції у рішенні від 14 серпня 2023 року зробив обґрунтований висновок про відсутність між сторонами договірних зобов`язань, а отже і відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення майнової шкоди.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30 січня 2014 року заступник начальника ВКР СУФР ГУ Міндоходів у Миколаївській області Мартишко В.П. в присутності, зокрема, ОСОБА_1 провів обшук банківських індивідуальних сейфів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , що знаходилися в приміщенні Миколаївської регіональної дирекції ПАТ «Банк Київська Русь» за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 33-А та вилучив, зокрема, грошові кошти: 2250000 грн., 534250 доларів США, 205 євро (том 1 а.с. 18-24).

Постановою заступника начальника ВКР СУФР Головного управління Міндоходів у Миколаївській області від 31 січня 2014 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000324 та долучено до матеріалів кримінального провадження грошові кошти в сумі 2250000 грн., 534250 доларів США, 205 євро, які були вилучені 30 січня 2014 року в ході проведеного обшуку банківських індивідуальних сейфів №11, № НОМЕР_2 , які орендував ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходяться в приміщеннях Миколаївської регіональної дирекції ПАТ «Банк «Київська Русь».

Судом встановлено, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2014 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 212, частиною 4 статті 358, частини 1 статті 366 КК України, прийнято до провадження Центрального районного суду м. Миколаєва.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 статті 212 КК України, частини 1статті 366 КК України, частини 4 статті 358 КК України, та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину (том 1 а.с. 140-174).

Позов прокурора до ОСОБА_1 про стягнення на користь держави в особі Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області збитків в розмірі 5708978 грн. залишено без розгляду.

Арешт, накладений ухвалою Центрального суду м. Миколаєва від 07 березня 2014 року на автомобіль PORSHE CAYENNE DIES (2011 рік), двигун НОМЕР_3 , на житловий будинок АДРЕСА_2 , на нежитлові приміщення по АДРЕСА_3 , скасовано після набрання вироком законної сили.

Арешт, накладений ухвалою Центрального суду м. Миколаєва від 03 лютого 2014 року на майно, що було вилучено в ході обшуку АДРЕСА_1 , скасовано після набрання вироком законної сили.

Речові докази - грошові кошти в сумі 2250000 грн., 534250 доларів США, 205 євро, передані до Головного управління Міндоходів у Миколаївській області за квитанціями до прибуткового касового ордеру №8 від 31.01.2014 року, прибуткового касового ордеру №1 від 11 лютого 2014 року повернуто ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2021 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін (том 1 а.с. 175-180).

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2021 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін. Постанова набрала законної сили 29 вересня 2021 року (том 1 а.с. 16-17).

Відповідно до виписки по рахункам вилучені та арештовані як речові докази грошові кошти в сумі 2250000 грн. були повернуті позивачеві 18 лютого 2021 року (том 1 а.с. 26).

Посилаючись на вказані обставини, а саме на те, що з 30 січня 2014 року по 18 лютого 2019 року він був обмежений у праві власності на зазначені грошові кошти, а також тривалий час без законних підстав перебував під слідством та судом, ОСОБА_1 просив про відшкодування майнової шкоди стягнення на його користь 3948750 грн. на відшкодування інфляційних втрат, 209960 доларів США упущеної вигоди, та 2000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та судові витрати.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається) 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Позивач незаконно перебував під слідством та судом.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується виправдувальним вироком суду відносно ОСОБА_1 , що набрав законної сили, позивач має право на відшкодування завданої цим майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», КПК України.

Вилучені під час досудового розслідування та арештовані грошові кошти (2250000 грн., 534250 доларів США та 205 Євро) повернути позивачеві ОСОБА_1 після набрання чинності виправдовувальним вироком суду Центрального районного суду м. Миколаєва 18 лютого 2021 року.

ОСОБА_1 , посилаючись на незаконне обмеження його у праві власності на вилучені під час слідства грошові кошти в сумі 2250000 грн., просив суд стягнути інфляційні втрати в розмірі 4050500 грн.

Відмовляючи у задоволенні таких позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що між позивачем та відповідачами не виникло договірних зобов`язань.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 31; № у ЄДРСР 74838873) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Тому суд першої інстанції у справі, яка переглядається, помилково вважав незастосовними положення статті 625 ЦК України до деліктних правовідносин, оскільки таке суперечить наведеній правовій позиції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, виходячи з такого.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України інфляційні втрати, розраховані на суму 2250000 грн. за період з 30 січня 2014 року по 18 лютого 2021 року, з урахуванням індексу інфляції, уважаючи цю суму збитками в розумінні частини 2 статті 22 ЦК України.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки,) а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником (упущена вигода).

При цьому стаття 22 ЦК України не передбачає включення до збитків інфляційні нарахування на грошові кошти. Не віднесено такий вид відшкодування і спеціальним Законом, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Частина 1 статті 2 цього Закону визначає об`єкти індексації грошових доходів населення. Так, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Тобто у спеціальному законі, який регулює порядок індексації доходів громадян, шкода, завдана, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, не зазначена як об`єкт такої індексації.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, право на застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції), виникає у особи в разі порушення боржником грошового зобов`язання.

Відповідно до положень частини 1 статті 169, частини 4 статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна, а виправдання обвинуваченого є безумовною підставою для скасування арешту та повернення вилученого майна.

За такого обов`язок з повернення вилученого та арештованого під час кримінального провадження майна (в тому числі, грошових коштів) позивача виник після набрання законної сили виправдовувального вироку.

Оскільки на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не існувало невиконаного грошового зобов`язання держави перед ним в частині відшкодування майнової шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (оскільки вилучені під час слідства грошові кошти були йому повернути після набранням законної сили виправдовувального вироку як того вимагає ), відсутні правові підстави для стягнення на його користь майнової шкоди з урахуванням індексу інфляції.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 522/23618/17 (провадження № 61-22190св19).

Колегія суддів, виходячи з наведених вище обґрунтувань, відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення на користь позивача інфляційних втрат, оскільки такі вимоги є наслідком помилкового тлумачення норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 упущеної вигоди

Збитки як правова категорія включають в себе як реальні збитки, що характеризуються зменшенням наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків.

Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

При цьому неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора/позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а могли б бути ним реально отримані при належному виконанні зобов`язання і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.

У цих висновках колегія суддів звертається до сталої правової позиції в питанні критеріїв та підстав для стягнення упущеної вигоди, що неодноразово та послідовно викладалась, зокрема Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, а також Верховним Судом, зокрема в постановах: від 13 грудня 2018 у справі № 923/700/17, від 11 листопада 2019 року у справі № 904/7601/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 910/9278/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 910/15883/14, від 27 серпня 2019 року у справі № 910/9095/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 914/263/19, від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18.

У зв`язку із викладеним для правильного вирішення спору, пов`язаного з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальним правилом цивільного процесу, закріпленим в частині 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, на позивача покладений обов`язок доведення факту спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, яка заподіяна у розмірі, заявленому позивачем.

А тому позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).Слід зауважити, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення з урахуванням особливостей настання відповідальності завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, складається з: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення упущеної вигоди неотриманих процентів від розміщення вилучених в процесі досудового слідства грошових коштів в іноземній валюті в банківських установах, позивач посилався на те, що вів перемовини із працівниками банківських установ з метою розміщення вказаних коштів на умовах депозиту рахунках

Колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою, що наданими позивачем доказами не підтверджується реальність отримання вказаних доходів, а також, що лише через неправомірну поведінку відповідачів такий дохід не був отриманий.

Не можуть слугувати достатнім та належним доказом реальності отримання позивачем доходів у вигляді процентів від депозитного рахунку і пояснення в якості свідків колишніх працівників банківських установ щодо проведення перемовин, оскільки у будь-якому разі такі перемовини можуть підтвердити лише можливі наміри ОСОБА_1 (імовірне, теоретичне обґрунтування), але не обов`язковість настання події у вигляді укладання договору банківського вкладу. З цих підстав не приймаються апеляційним судом аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково не було задоволено клопотання позивача про допит свідків колишніх працівників банківських установ, до яких звертався позивач задля укладання в майбутньому договорів щодо розміщення грошових коштів на депозитах.

За такого колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь позивача майнової шкоди через недоведеність таких вимог та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 як безпідставні, але вважає частково помилковим обґрунтування такої відмови, наведене судом першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту спричинення моральної шкоди, а визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі з огляду на наступне.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відшкодування моральної шкоди також передбачено положеннями статті 3 Закону.

Частинами 5, 6 статті 4 цього ж закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.

Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення суду першої інстанції згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» становить 6 500 грн.

Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Встановивши, що вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2019 року, який ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року залишено без змін, ОСОБА_1 було визнано невинним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 3 статті 212 КК України, частини 1статті 366 КК України, частини 4 статті 358 КК України, та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції при цьому виходив з того, що перебуваючи під слідством та судом протягом значного періоду часу, перебуваючи тривалий час ув`язненим внаслідок застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, позивач дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Враховуючи, що судом стягнути мінімальний можливий розмір відшкодування моральної шкоди, передбачений законом у спірних правовідносинах для позивача як потерпілого від незаконного перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні, безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача про недоведність спричинення такої шкоди.

Водночас, з огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22; № у ЄДРСР 78215459), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20; № у ЄДРСР 81329465), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26; № у ЄДРСР 84573553), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21; № у ЄДРСР 87053622), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35; № у ЄДРСР 89252052),від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 98483103), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80; № у ЄДРСР 101829985), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45; № у ЄДРСР 104827808), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75; № у ЄДРСР 105852860), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37; № у ЄДРСР 112516535)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35; № у ЄДРСР 80854809), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76; № у ЄДРСР 105852860), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.6; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.3; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц(пункт 39; № у ЄДРСР 112516535). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі, яка переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Разом з тим суд першої інстанції помилково вважав, що завдана позивачу моральна шкода підлягає стягненню з Державної казначейської служби України.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Оскільки відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, такими органами у цій справі є, зокрема, Миколаївська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71; № у ЄДРСР 112516535)).

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться за рахунок Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України як помилково зазначив суд першої інстанції.

За такого колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди безпосередньо із казначейства.

Згідно з частинами першою, другої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині, якщо воно ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

За встановлених у цій постанові обставин рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а резолютивну частину - із зазначенням про стягнення шкоди безпосередньо з Державного бюджету України. В іншій частині оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог по суті не змінилося, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди в редакції цієї постанови, та абзац 2 та 4 резолютивної частини цього рішення в новій редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 549400 (п`ятсот сорок дев`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Н.О. Тищук

Л.М. Царюк

________________________________________________

Повний текст постанови складений 06 грудня 2023 року