П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року м. Київ

Справа № 755/498/22

Провадження: № 22-ц/824/7089/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Ольшевська Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н. Є.,

у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними,

у с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі ордера від 09 липня 1980 року ОСОБА_6 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_7 , донькам ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , надано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 вересня 2008 року № 843 дозволено ЖРЕО № 413 змінити договір найму трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та укласти його з ОСОБА_7 , складом сім`ї із п`яти осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_6 . У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , її сестра ОСОБА_9 , племінниця ОСОБА_2 та її малолітні діти: ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . На підставі вказаного судового рішення 30 червня 2017 року органом приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_1 видано розпорядження № 43-997 про приватизацію вказаної квартири. 30 червня 2017 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Не погодившись із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування житлом скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. В частині вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, рішення суду першої інстанції залишено без змін. У зв`язку зі скасуванням рішення суду про визнання дітей ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 звернулась до Дніпровської районної в м. Києві держадміністрації з питанням про скасування приватизації вказаної квартири. Однак, держадміністрація відмовила у скасуванні свідоцтва про право власності на житло від 30.06.2017 року, пославшись на те, що вирішення вказаного питання можливе лише в судовому порядку. За наведених обставин, просила суд визнати недійсними та скасувати розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-997 від 30 червня 2017 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке видане 30 червня 2017 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року позов ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-997 від 30 червня 2017 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке видане 30 червня 2017 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_2 та її малолітні діти ще з серпня 2018 року були обізнані про те, що спірну квартиру було передано у приватну власність на підставі оспорюваного свідоцтва, а тому суд першої інстанції помилково не застосував строк позовної давності. На момент вчинення оспорюваного правочину діти ОСОБА_2 були малолітніми, а не неповнолітніми, а тому положеннями ч. 4 ст. 261 ЦПК України передбачено, що їх інтереси захищають батьки. Поновлення строку позовної давності у зв`язку з ухваленням судового рішення, зокрема, постанови Київського апеляційного суду від 23.11.2020 року у справі №755/16152/16, суперечить положенням ЦК України, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16. Навіть після ухвалення судом апеляційної інстанції вказаного рішення ОСОБА_2 мала достатньо часу на звернення до суду із вказаним позовом в межах трирічного строку позовної давності, проте таким правом не скористалась. Посилалась і на те, що відповідачі з 2015 року не намагались здійснити своє право на користування житловим приміщенням, оскільки проживають та навчаються у Канаді (більше 7 років). Тобто, відповідачі не мають наміру користуватись квартирою, яка на праві приватної власності належить їй, ОСОБА_1 . При цьому, приватизація спірної квартири відбулась у відповідності до вимог закону, жодних порушень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» або Положення № 396 не встановлено. Також вважала, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, не залишено позовну заяву ОСОБА_2 , що подана адвокатом Вільчинською Н. І., без розгляду у зв`язку з поданням заяви особою, яка не мала повноважень на ведення справи в суді.

В матеріалах справи відсутні докази укладення між позивачкою та адвокатом Вільчинською Н.І. договору про надання правової допомоги; наявна в матеріалах справи довіреність, видана Консулом Генерального консульства України в м. Єдмонтон 10.10.2018 року фізичній особі ОСОБА_13 до набуття нею статусу адвоката (19.04.2019 року).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Вільчинська Н. І. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що діти позивачки в силу свого віку не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно захистити своє право користування житловим приміщенням. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Отже, суд першої інстанції правомірно визнав поважними причини пропуску позовної давності, правильно визначив норми матеріального та процесуального права. Оскільки діти позивачки мали право користування спірною квартирою на момент передачі цього житла у власність відповідачки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. Також вказала, що нею, адвокатом Вільчинською Н. І., здійснювалось представництво інтересів ОСОБА_2 у справі № 755/16152/16 в касаційній інстанції, подана нею касаційна скарга була прийнята судом та розглянута судом без зауважень щодо її, адвоката, повноважень. Представництво здійснювалось на підставі цієї ж довіреності, виданої Консулом Генерального консульства України в м. Єдмонтон 10.10.2018 року, яка містить дані, що дають змогу ідентифікувати її особу. Договір про надання послуг (правової допомоги) було укладено між нею та ОСОБА_2 в електронній формі шляхом листування, що не суперечить ст. 207 ЦК України. На підтвердження її, Вільчинської Н.І. , повноважень також було видано ордер на надання правової допомоги, що є самостійним документом на підтвердження повноважень адвоката. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін

В судовому засіданні адвокат Слєпуха О.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Вільчинська Н.І. в інтересах ОСОБА_2 та в інтересах її дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі ордера від 09 липня 1980 року ОСОБА_6 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_7 , донькам ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , надано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 вересня 2008 року № 843 дозволено ЖРЕО № 413 змінити договір найму трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та укласти його з ОСОБА_7 , складом сім`ї із п`яти осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_6 .

Згідно з довідкою форми 3, виданою 21 жовтня 2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , її сестра ОСОБА_9 , племінниця ОСОБА_2 та її малолітні діти: ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження.

14 лютого 2017 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/16152/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_9 , 1961 року народження, ОСОБА_2 , 1983 року народження, ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13-24).

30 червня 2017 року органом приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації видано розпорядження № 43-997 про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 11-12, 228).

31 жовтня 2019 року постановою Київського апеляційного суду заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування житлом, скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В решті рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 13-24).

09 вересня 2020 року постановою Верховного Суду постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 13-24).

23 листопада 2020 року постановою Київського апеляційного суду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, такими, що втратили право користування житлом скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення: в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житлом відмовити. В частині визнання такою, що втратила право користування житлом ОСОБА_2 , рішення суду першої інстанції залишити без змін (т. 1 а.с. 13-24).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , 2006 року народження, та малолітні діти ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, мали право користування спірною квартирою на момент передачі її відповідачці у власність, що порушило їх немайнові права (право користування зазначеним житлом), а тому розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-997 від 30 червня 2017 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є незаконним та підлягає скасуванню. Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло було розпорядження органу приватизації житла № 43-997 від 30 червня 2017 року про приватизацію спірної квартири, свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке видане 30 червня 2017 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_1 , також є недійсним та підлягає скасуванню. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вважав, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , 2006 року народження, та малолітні діти ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, в силу свого віку не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно захистити своє право користування спірним житловим приміщенням. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання,дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин пропуску такого строку не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Тому,за встановлених обставин,суд дійшов висновку про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

У відповідності до положень статей 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Згідно з пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Пунктом 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. (частина перша стаття 21 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22.12.2020 року у справі № 303/6366/17 вказано, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 552/6997/19 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що малолітні діти ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, на момент передачі спірної квартири у власність ОСОБА_1 мали право користування вказаною квартирою, а їх мати ОСОБА_2 не надавала згоди на передачу займаної квартири в приватну власність відповідачки ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що видане органом приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації розпорядження № 43-997 від 30 червня 2017 року приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , порушує права дітей на користування зазначеним житлом, що, у свою чергу, є підставою для визнання незаконним та скасування вказаного розпорядження.

Оскільки на підставі незаконного розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-997 від 30 червня 2017 року про приватизацію квартири було видано й свідоцтво про право власності на житло, таке свідоцтво також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про пропуск позивачкою строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у законі не наводиться перелік причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу щодо суті пред`явлених вимог. Висновок про поважність причин пропуску позовної давності можливо зробити лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Тож поважність причин пропуску такого строку є оціночним поняттям та у зв`язку із незазначенням у законі такого переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання належить до компетенції суду, який безпосередньо вирішує спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і не може бути переоцінене.

Надаючи оцінку поважності причин пропуску позовної давності у справі, слід враховувати, що позовом є матеріально-правова вимога позивача про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, звернена через суд до відповідача, здійснена у визначеній законом процесуальній формі.

Пред`явлення позову - це дія, яку вчиняє особа з метою захисту своїх прав, свобод чи інтересів (прав, свобод чи інтересів інших осіб) шляхом подання позовної зави до суду першої інстанції. Отже, пред`явлення позову є вольовим актом особи, спрямованим на захист своїх прав, свобод чи інтересів, який не залежить від прийняття судом щодо нього певного процесуального рішення - відкриття провадження у справі чи повернення позову, зокрема у зв`язку з недотриманням правил про підсудність.

Пред`являючи позов до суду, позивач висуває до відповідача (позичальника) певну матеріально-правову вимогу про поновлення порушеного права (інтересу).

Як убачається із матеріалів справи, про порушення свого права та права своїх малолітніх дітей на користування спірною квартирою ОСОБА_2 стало відомо у серпні 2018 року, у зв`язку з чим нею були вчинені відповідні процесуальні дії щодо перегляду заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2017 року та подальшого його апеляційного та касаційного оскарження.

Лише 23 листопада 2020 року у справі про визнання ОСОБА_2 та її дітей такими, що втратили право користування житлом, судом було ухвалено остаточне рішення, яке і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивачка не втрачала інтерес до свого права та права своїх дітей на користування спірною квартирою та, починаючи з 2018 року, вживала необхідних заходів з метою відновлення як свого, так і її дітей, порушеного права на користування квартирою шляхом оскарження судового рішення про визнання їх такими, що втратити право користування квартирою.

Колегія суддів вважає, що пропуск позовної давності зумовлений не бездіяльністю позивачки, а обставинами, які від неї не залежали, зокрема, тривалим розглядом судами різних судових інстанцій судової справи з приводу визнання її та її дітей такими, що втратили право користування квартирою.

Цілком очевидно, що тривалість судового розгляду справи про визнання ОСОБА_2 та її дітей такими, що втратили право користування квартирою, не може покладати на позивачку негативні наслідки у вигляді застосування позовної давності до позову про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, з урахуванням того, що право дітей на користування спірним житлом було поновлено судом вже зі спливом позовної давності. Вини та недобросовісності позивачки у тривалому розгляді справи також не було.

При цьому, позивачка не передбачала та не могла передбачити результати перегляду рішення про визнання її дітей такими, що втратили право користування спірною квартирою, про що зазначила у заяві про поновлення строку на звернення до суду із вказаним позовом.

З огляду на викладене, наявність у дітей позивачки статусу неповнолітніх на момент видачі оспорюваного розпорядження та свідоцтва про право власності не має вирішального значення при розгляді питання поважності причин останньою пропуску позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом. Так, малолітні діти позивачки в силу свого віку не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно захистити своє право користування житловим приміщенням, як зазначено вище. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Саме з цих обставин, виходив суд першої інстанції визнаючи поважними причини пропуску строку позовної, а не з положень ч. 4 ст. 261 ЦПК України, як помилково вважає скаржник.

Ураховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, оскільки подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Фактичні обставини справи, підстави позову та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин у зазначеній скаржником справі не є тотожним зі справою, що переглядається, оскільки стосуються застосування положень ст. 256, 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються ст. 388 ЦК України (витребування земельної ділянки).

Не приймаються до уваги й посилання відповідачки на законність приватизації нею спірної квартири, оскільки такі спростовуються встановленими у даній справі, а також у справі № 755/16152/16-ц обставинами наявності у інших осіб, а саме позивачів ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, права користування вказаним житлом на момент його приватизації.

Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції й доводи скаржника на те, що відповідачі з 2015 року проживають та навчаються у Канаді і з цього часу не намагались здійснити своє право на користування спірним житловим приміщенням, оскільки такі обставини не спростовують факту існування у ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження, права користування спірною квартирою та порушення такого права внаслідок приватизації відповідачкою цього житла за відсутності згоди усіх повнолітніх членів сім`ї наймача. Відсутність такої згоди ОСОБА_1 у встановленому процесуальним законом порядку не спростувала.

Окрім того, встановлення обставин постійного проживання позивачів на території іншої держави не входять до предмету доказування у даній справі.

Не приймаються до уваги суду й посилання скаржник на відсутність у адвоката Вільчинської Н.І. права представляти інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції.

Посилаючись на відсутність таких повноважень, ОСОБА_1 посилалась на те, що довіреність на представлення інтересів ОСОБА_2 була видана консулом до отримання ОСОБА_13 статусу адвоката, адвокатом не надано договору про укладення правничої допомоги, виданий адвокатом ордер на надання правничої допомоги також не містить таких реквізитів.

Як убачається із матеріалів справи, адвокат Вільчинська Н.І. здійснювала представництво інтересів ОСОБА_2 та її дітей в суді першої інстанції на підставі ордеру на надання правничої допомоги, який виданий адвокатом та містить підпис адвоката, копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 19.04.2019 року, а також довіреності від 10.10.2018 року, посвідченою консулом Генерального консульства України в Едмонтоні провінції Альберта, Канада, ОСОБА_14 на уповноваження Вільчинської Н.І. представляти інтереси ОСОБА_2 , а також її неповнолітніх дітей: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі строком дії до 10.10.2023 року (т. 1 а.с. 29-33).

У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках, якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

Згідно п. 2 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України.

Згідно п.п. 4, 10 Положення, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. Ордер, що видається адвокатом, який здійснює свою діяльність індивідуально, підписується адвокатом та посвідчується печаткою адвоката (за її наявності).

Згідно п. 12 положення, ордер містить наступні реквізити:серію, порядковий номер ордера; прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа;…

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. При цьому, зазначення в ордері договору про надання правничої (правової) допомоги не є обов`язковим. Більше того, закон не встановлює обов`язку укладати такий договір лише в письмовій формі, а надає можливість укласти договір в усній формі.

З огляду на зміст частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру» ордер може бути оформлений, зокрема, адвокатом лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само за умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 КК України).

У постанові від 16 червня 2021 року у справі № 369/13467/20 Верховний Суд зазначив, що не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права й висновок апеляційного суду про обов`язковість надання для підтвердження повноважень адвоката як представника одночасно з ордером договору про надання правової допомоги, оскільки ордер, який видано відповідно до Закону України «Про адвокатуру», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна на час подання апеляційної скарги редакція Цивільного процесуального кодексу України не вимагала.

Такого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18, звернула увагу на те, що виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 КК України).

Неповнолітня особа, яка досягла 14-річного віку, може укладати договір з адвокатом виключно за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Однак, відсутність такої згоди не нівелює правових наслідків укладення такого договору та наділення адвоката повноваженнями на представництво, окрім випадків визнання такого договору недійсним у судовому порядку.

У випадку представництва у суді малолітньої особи адвокат повинен надати суду докази наявності згоди її батьків на укладення договору про надання правничої допомоги. Під час представництва особи, яка досягла 14-ти років, адвокат надає суду документи, що підтверджують повноваження на представництво (ордер, довіреність), без необхідності подання згоди батьків на укладення договору з таким адвокатом. При цьому суд не може вимагати пред`явлення договору про надання правової допомоги для підтвердження повноважень на представництво особи, яка досягла 14-ти років.

Верховна Рада України, ратифікуючи Європейську конвенцію про здійснення прав дітей 1996 року, заявила, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; встановлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном).

Отже, можна констатувати, що Європейська конвенція про здійснення прав дітей має предметом свого регулювання правовідносини у даній справі. Метою цієї конвенції є надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає наданий адвокатом Вільчинською Н.І. ордер документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги ОСОБА_2 та її дітям в суді першої інстанції.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 червня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова