Справа № 740/2795/23
Провадження № 2/740/732/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Гусєвої Я. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» (далі ТОВ «Фінтраст», товариство) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

установив:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 4492566 від 20.07.2021 станом на 19.04.2023 у розмірі 68 125,84 грн, з яких: 16 000,00 грн сума кредиту; 34 960,00 грн сума процентів за користування кредитом; 15 084,16 інфляційні втрати; 2 081,68 грн три проценти річних; судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2684,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.07.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 4492566 про надання споживчого кредиту. Зазначений договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно з умовами кредитного договору сума кредитного договору складає 16 000,00 грн, строк кредиту 25 днів зі встановленою відсотковою ставкою у розмірі 1,90 % у день. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за вказаним договором виконало у повному обсязі, надало можливість відповідачці користуватись кредитними коштами, надіславши на її картку грошові кошти в сумі 16 000,00 грн. 14.08.2021 відповідачка здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 5 700,00 грн у зв`язку з чим відповідно до п. 1.4 та п. 4.2 кредитного договору відбулось продовження строку кредиту ще на 25 днів (до 08.09.2021 року зі стандартною процентною ставкою у розмірі 1,90 % у день). 09.08.2021 відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3 кредитного договору кредитний договір було автопролонговано. Надалі відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не здійснювала у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 68 125,84 грн, з яких: 16 000,00 грн сума кредиту; 34 960,00 грн сума процентів за користування кредитом; 15 084,16 грн інфляційні втрати; 2 081,68 грн три проценти річних. Позивач вказує, що набув право вимоги на вказану суму в зв`язку з укладенням 03 травня 2022 року договору факторингу № 03-05/2022 з ТОВ «Авентус Україна».

У відзиві на позов відповідачка позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що згідно з п. 1.2, 1.3, 1.4 договору № 4492566 про надання споживчого кредиту товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в загальній сумі 16 000,00 грн на строк 25 днів, дата повернення вказується у графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору. Пунктом 1.5 договору передбачено, що стандартна процентна ставка становить 1,90 % у день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору. Відповідно до п. 1.8 договору орієнтовна вартість кредиту на дату укладення договору за стандартною ставкою 23 600,00 грн, за зниженою ставкою 21 700,00 грн (п.1.8.2). З картки обліку договору № 4492566 від 20.07.2021 убачається, що відповідачкою ОСОБА_1 за вказаним договором проведено одну оплату 14.08.2021 у розмірі 5700,00 грн. Відсотки за стандартною ставкою нараховувалися до 14.08.2021. Будь-яких інших оплат за кредитним договором відповідачка не здійснювала. Як убачається з п. 4.3 договору, сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту. Однак відомостей про надання відповідачкою згоди на автопролонгацію строку кредитного договору матеріали справи не містять, оскільки до позовної заяви позивач долучив графік платежів до договору про надання споживчого кредиту № 4492566 від 20.07.2021, а також паспорт споживчого кредиту, в яких зазначено дату повернення кредиту та сплати нарахованих процентів 14.08.2021, суму процентів, які підлягають сплаті, 5700 грн, а також картку обліку договору, що не є доказами, які підтверджують згоду на автопролонгацію строку кредиту на 90 днів після 14.08.2021.

У відповіді на відзив представник позивача адвокат Крюкова М. В. не погодилася із доводами, викладеними відповідачкою у відзиві на позов, та зазначила, що на підтвердження укладення кредитного договору здійснено платежі часткову оплату на рахунок кредитора, що підтверджується картою обліку договору, та не заперечується відповідачкою. Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено шляхом перерахування на банківську карту № НОМЕР_1 , яку відповідачкою вказано особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера. Щодо розрахунків наголосила, що ні позивач, ні первісний кредитор не здійснювали додаткових нарахувань (відсотків, неустойки (штрафу, пені) за кредитним договором, відсотки нараховані у межах погодженого строку надання кредиту, у межах погодженого нового строку (у межах періоду автопролонгації) відповідно до поданого розрахунку, що доданий до позовної заяви, у зв`язку з чим просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У запереченнях на відповідь на відзив ОСОБА_1 зазначила, що додані позивачем до відповіді на відзив документи, а саме: копії квитанції, копії ліцензії на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків ТОВ «ФК «Контрактовий дім» та копії договору, укладеного між ТОВ «ФК «Контрактовий дім» та ТОВ «Авентус Україна», подані з порушенням норм ЦПК України та не можуть бути взяті до розгляду судом. Відомості про надання відповідачкою згоди на автопролонгацію строку кредитного договору матеріали справи не містять.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Відповідачка у судове засідання не з`явилися, повідомлена про розгляд справи належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 20 липня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 4492566 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» надало ОСОБА_1 (позичальнику) кредитні кошти у сумі 16 000,00 грн зі строком використання кредиту 25 днів, з датою повернення кредиту 14.08.2021, із застосуванням зниженої відсоткової ставки у розмірі 1,415 % у день, та зі стандартною відсотковою ставкою 1,90 % у день.

Згідно з додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 4492566 від 20.07.2021 сторони погодили таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, зі змісту якої вбачається, що загальна вартість кредиту складає 23 600,00 грн, реальна річна процентна ставка 29 031,54 % річних, відсотки за користування кредитом 7 600,00 грн.

Зокрема, згідно з пп. 4.3.1 договору сторони домовилися, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача.

Відповідно до пп. 4.3.2 договору споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, визначених у п. 4.3.1 договору.

03.05.2022 ТОВ «Авентус Україна» на підставі договору факторингу № 03-05/2022 за плату відступило, а ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до відповідачки.

03.05.2022 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» повідомило відповідачку про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором електронним листом на електронну пошту відповідачки.

Згідно з п. 1.2 договору факторингу, права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості.

Отже, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідачки за договором.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно зі ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що н алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами, зокрема, шляхом укладання договору кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою. Крім того, факт перерахування коштів підтверджено листом ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» про перерахування коштів на платіжну картку відповідачки. ТОВ «Авентус Україна» належним чином виконало свої обов`язки з надання кредиту, а відповідачка отримала кредитні кошти, але належним чином не виконала свої обов`язки за договором.

За таких обставин, ураховуючи, що відповідачка не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідачки за договором факторингу, унаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення боргу за тілом кредиту у розмірі 16 000,00 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 34 960,00 грн, а всього 50 960,00 грн.

При цьому з урахуванням змісту п. 4.3 договору, зокрема, пп. 4.3.1, 4.3.2 договору суд вважає, що мала місце автопролонгація договору, і відповідачка надала про це свою згоду, підписавши вказаний кредитний договір.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 3 % річних за період з 08.12.2021 по 24.02.2022 у розмірі 330,90 грн (24 дні з 08.12.2021 до 31.12.2021 та 55 днів з 01.01.2022 по 24.02.2022). Розмір інфляційних втрат за період січень лютий 2022 року становить 1478,84 грн (січень 2022 року 101,3; лютий 2022 року 101,6).

Таким чином, з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість у загальному розмірі 52 770,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 68 125,84 грн, а суд задовольнив позов у розмірі 52 770,00 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 77,46 %, тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2079,00 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу, слід зазначити таке.

Так, у ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 січня 2019 року в справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, на підтвердження чого надано ордер на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, звіт про надання правової допомоги до договору про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07.07.2022, рахунок на оплату по замовленню № 313/19/04 від 19 квітня 2023 на суму 8 000 грн, копію платіжного доручення на суму 8 000 грн.

Суд вважає, що визначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 8 000 грн є завищеним з урахуванням категорії справи та наданих адвокатом послуг. Так, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн відповідатимуть критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин цієї справи, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг, які зводилися до написання позовної заяви, відповіді на відзив, заяв щодо участі в судових засіданнях, розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу в загальному розмірі 6079,00 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 263 265, 274 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (вул. Загородня, 15, оф. 118/2, м. Київ, 03150; ) заборгованість у загальному розмірі 52 770 (п`ятдесят дві тисячі сімсот сімдесят) гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (вул. Загородня, 15, оф. 118/2, м. Київ, 03150; ) судові витрати в загальному розмірі 6079 (шість тисяч сімдесят дев`ять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко