ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 521/10327/18

провадження № 61-9812св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Томашевським Романом Миколайовичем, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року у складі судді Поліщук І. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2023 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення частини грошових коштів, отриманих від продажу спільного майна.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 листопада 1990 року до 29 квітня 2010 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2010 року.

За час шлюбу, а саме 09 вересня 1999 року подружжя придбало двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

15 червня 2011 року ним було оформлено нотаріальну згоду на продаж відповідачкою спірної квартири.

26 серпня 2011 року спірна квартира була продана відповідачем. Кошти, отримані від продажу спірної квартири відповідач привласнила собі. При цьому ОСОБА_2 не повідомила його про реалізацію квартири.

Позивач вважав, що надавши колишній дружині згоду на продаж спірної квартири, між ними виникли правовідносини договору доручення, а оскільки він не отримав від відповідача половину коштів з продажу спірної квартири, то має право на стягнення 1/2 частини отриманих відповідачкою за договором купівлі-продажу від 26 серпня 2011 року коштів.

Зазначав, що про продаж спірної квартири дізнався випадково у 2016 році від доньки. При цьому в момент укладення договору купівлі-продажу від 26 серпня 2011 року він, як моряк, перебував у рейсі, отже, є підстави вважати, що строк звернення до суду ним пропущено з поважних причин.

Доказом поважності причин пропуску строку позовної давності позивач зазначав працевлаштування за контрактами за кордоном на суднах під іноземним прапором, надавши суду копію послужної книжки моряка та довідки про обстеження та стан його здоров`я.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_2 вартість 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , а саме 587 714 гривень 27 копійок;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано пропуском позивачем строку позовної давності.

Районний суд зазначив, що надані позивачем довідки про стан здоров`я не свідчать про наявність у позивача будь яких захворювань, через які він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, що заважало йому захищати свої порушені права шляхом звернення до суду, при цьому зазначені позивачем захворювання та перебування в рейсах за кордонами України не завадили йому протягом 2015-2016 років приймати участь у справі між ним та ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки.

Суд вважав початком перебігу строку позовної давності стосовно поділу спільного майна подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 (момент подання ОСОБА_1 заяви про залишення позову про поділ майна подружжя у справі № 2/1519-1295/11 без розгляду).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Томашевський Р. М., задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2021 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира придбана у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти і зазначений факт не спростовано. Спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідачки, тому відповідач має право на компенсацію вартості 1/2 частки спірної квартири.

Разом з тим суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Суд зазначив, що у даному випадку позовна давність обчислюється виключно від дня, коли ОСОБА_1 надав письмову згоду на продаж квартири - 15 червня 2011 року, тобто саме з цієї дати позивач міг дізнатися про порушення свого права, оскільки, надаючи вказану згоду, позивач він повинен був усвідомлювати, що квартира може бути продана.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2023 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що про продаж спірної квартири він дізнався лише у 2016 році під час розмови з донькою, що підтверджується показами свідка ОСОБА_3 , яка в судовому засіданні 29 вересня 2021 року повідомила, що в 2017 році від ОСОБА_4 дізналася про продаж спірної квартири за 47 000 доларів США. Про продаж квартири вона повідомила позивача у телефонному режимі.

Також ОСОБА_5 у письмових поясненнях зазначив, що донька позивача повідомила батька про продаж квартири у 2016 році і він, ОСОБА_5 був присутнім під час цієї розмови.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 та постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 185/1649/20 (провадження № 61-12932св22), від 24 травня 2023 року у справі № 367/3254/15-ц (провадження № 61-513св23), від 24 травня 2023 року у справі № 442/5699/21 (провадження № 61-6866св22), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У серпні 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Фактичні обставини, встановлені судами

З 06 листопада 1990 року до 29 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2010 року у справі № 2-4963/2010.

У червні 2010 року ОСОБА_1 подав до Малиновського районного суду м. Одеси позов до ОСОБА_2 , третя особа АКБ «Порто-Франко», про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, а саме придбаної подружжям під час шлюбу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (справа№ 2/1519-1295/11).

15 червня 2011 року ОСОБА_1 оформлено нотаріально згоду ОСОБА_2 на продаж спірної квартири.

26 серпня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І. А., квартира АДРЕСА_2 , була продана.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2011 року у справі № 2/1519-1295/11 позовна заява про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за заявою ОСОБА_1 залишена без розгляду.

06 лютого 2020 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Довгопалою А. Ю. подано заяву про застосування строку позовної давності у справі (том 1, а. с. 151-152).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Томашевським Р. М., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач є співвласником квартири, оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про право ОСОБА_1 на компенсацію вартості 1/2 частки спірної квартири.

Зазначені висновки відповідають нормам матеріального права, а відповідач не оскаржувала судових рішень у цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Проте, суди дійшли різних висновків щодо початку перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Так, суд першої інстанції вважав початком перебігу строку позовної давності 12 жовтня 2011 року (момент подання ОСОБА_1 заяви про залишення позову про поділ майна подружжя у справі № 2/1519-1295/11 без розгляду), натомість апеляційний суд вважав, що позовна давність обчислюється виключно від дня, коли ОСОБА_1 надав письмову згоду на продаж квартири - 15 червня 2011 року, тобто саме з цієї дати позивач міг дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною п`ятою статті 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють застосування строку позовної давності. При цьому районний суд дійшов правильного висновку, що строк позовної давності до вимог про стягнення частини грошових коштів, отриманих від продажу спільного майна, почався 12 жовтня 2011 року моменту подання ОСОБА_1 заяви про залишення позову про поділ майна подружжя у справі № 2/1519-1295/11 без розгляду (том 2, а. с. 17).

Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування строку позовної давності, районний суд врахував, що перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли було укладено правочин, за яким позивач надав згоду на відчуження спільного майна.

Подаючи заяву про залишення позову про поділ майна подружжя у справі № 2/1519-1295/11 без розгляду, ОСОБА_1 , ураховуючи наявність наданої ним 15 червня 2011 року письмової згоди на продаж квартири, саме з цієї дати міг довідатися про ймовірність порушення його права власності на квартиру ОСОБА_2 .

Висновок суду апеляційної інстанції про початок перебігу строку позовної давності 15 червня 2011 року з моменту надання позивачем письмової згоди на продаж квартири відповідачеві є неправильним, оскільки написанням цієї заяви право позивача порушено ще не було і він, відповідно, не міг довідатися про можливість порушення його права.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи касаційної скарги про те, що про продаж спірної квартири ОСОБА_1 дізнався лише у 2016 році під час розмови з донькою не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтверджуються беззаперечними доказами, а посилання на показання свідків у даному випадку суди попередніх інстанцій правильно не взяли до уваги. Крім того, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали неповажними надані позивачем причини пропуску строку позовної давності (працевлаштування за контрактами за кордоном на суднах під іноземним прапором, перебування в закордонних рейсах).

З огляду на зазначене, Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Посилання касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 та постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 185/1649/20 (провадження № 61-12932св22), від 24 травня 2023 року у справі № 367/3254/15-ц (провадження № 61-513св23), від 24 травня 2023 року у справі № 442/5699/21 (провадження № 61-6866св22) колегія суддів відхиляє, оскільки перебіг строку позовної давності у зазначених справах визначався, виходячи із конкретних обставин справи.

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах почався з 12 жовтня 2011 року (моменту подання ОСОБА_1 заяви про залишення позову про поділ майна подружжя у справі № 2/1519-1295/11 без розгляду).

Разом з тим Верховний Суд не може залишити в силі рішення районного суду, оскільки судом першої інстанції не зроблено висновки про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції змінити у мотивувальній частині з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Томашевським Романом Миколайовичем, задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2023 року змінити,виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець