Справа № 635/1806/23
Провадження № 2/638/3852/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Бикової Д.С.,

представника відповідача Колісниченка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 23.12.2011 року по 16.12.2022 року у розмірі 209534,23 грн, які складаються з суми заборгованості за ставкою 3% у розмірі 21501,98 грн та суми заборгованості за інфляційними втратами у розмірі 188032,25 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.02.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №700004242. За умовами договору банк надає позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань предмет застави, а позичальник приймає кредит та передає банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором предмет застави на наступних умовах: сума кредиту, валюта кредиту 19068,93 доларів США; номінальна процентна ставка 13,5%; цільове використання кредиту придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу. Однак, ОСОБА_1 тривалий час порушувала умови кредитного договору. З метою захисту порушених прав та законних інтересів, ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» із позовною заявою про стягнення з неї заборгованості. 22.12.2011 року Новозаводський районний суд міста Чернігова постановив ухвалу та задовольнив заяву про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14.10.2010 року. Станом на сьогодні зазначене рішення залишається не виконаним, а відтак представник позивача просить задовольнити позовні вимоги.

29.06.2023 року на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 25.04.2023 року цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості отримано Дзержинським районним судом м.Харкова.

Ухвалою суду від 02.08.2023 року по справі відкрито спрощене провадження з повідомлення сторін.

26.09.2023 року надійшов відзив представника відповідача з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, представник відповідача зазначає, що на виконання зазначеного представником позивача рішення Постійно діючого третейського суду при громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» державним виконавцем Дзержинського відділу виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Новохатським В.В. відкрито виконавцем провадження №47092409. Після цього сума заборгованості була повністю погашена відповідачем у зв`язку з чим 11.10.2019 року виконавче провадження було завершене. Пред`явивши вимогу у 2010 році про повернення суми кредиту та отримавши відповідне рішення від 14.10.2010 року про стягнення суми кредиту, позивач як кредитор та власник права вимоги своїм одноособовим рішенням змінив спосіб та порядок виконання договору кредиту. З огляду на що, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо охоронних зобов`язань регулюються виключно ст.625 ЦК України, а строки позовної давності встановлюються главою 19 ЦК України, відповідно до яких строк позовної давності становить три роки. Позивач надав розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які є неправильними та суперечать один одному. Не зважаючи на повне погашення заборгованості станом на 11.10.2019 року позивач протиправно ігнорує це і продовжує протиправно нараховувати інфляційні та три відсотки річних. З позовом позивач звернувся лише 29.03.2023 року, тобто з пропуском позовної давності, а відтак представник відповідача просить застосувати позовну давність до вимог позивача.

17.10.2023 року надійшли письмові пояснення представника позивача з проханням відмовити відповідачу у клопотанні щодо застосування строків позовної давності. Представник позивача зазначив, що борг в розмірі 137860,66 грн було стягнуто з відповідача відповідно до рішення Постійно діючого третейського суду при Громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 2010 року, проте кредитний договір №700004242 від 28.02.2008 року припинено не було і відсотки за користування кредитом продовжували нараховуватись згідно умов договору.

09.11.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача та контрозрахунок та ухвалою суду, постановленою без видалення до нарадчої кімнаті у судовому засіданні, судом поновлено строк для подання пояснень та прийнято їх.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог на підставі доводів викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових пояснення, просив застосувати строк позовної давності, представник позивача у судове не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся вчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

28.02.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №700004242.

Згідно ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова по справі №6-4761/11, провадження №6/2515/817/12 від 22.12.2011 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14.10.2010 року по третейській справі №3090-2/337/10 стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №700004242 у сумі: за кредитом у розмірі 131676,03 грн, по відсотках у розмірі 474,14 грн, пені у розмірі 5710,49 грн, а разом 137860,66 грн. Постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа на підставі вищезазначеного рішення.

25.03.2015 року постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №47092409 на підставі виконавчого листа №6-4761, виданого 16.01.2012 року Новозаводським районним судом м.Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №700004242 у сумі: за кредитом 131676,03 грн, за нарахованими відсотками 474,14 грн, пені 5710,49 грн, а разом 137860,66 грн, судові витрати по сплаті третейського збору у розмірі 100 грн. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11.10.2019 року вищевказане виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки з наданих квитанцій та реєстру обліку депозитних сум борг, збір та витрати стягнуті.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14.10.2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного виконання судового рішення.

Згідно розрахунку представника позивача за період з 23.12.2011 року по 01.12.2022 рік відповідачу нараховано три відсотки річних на суму заборгованості згідно рішення суду по кредитному договору №700004242 від 28.02.2008 року у розмірі 21501,98 грн. Згідно розрахунку інфляційних втрат на суму заборгованості, наданого представником позивача, з січня 2012 року по листопад 2022 року відповідачу нараховано 188032,25 грн заборгованість за інфляційними втратами.

Щодо періоду нарахувань зазначених сум, суд зазначає наступне.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа № 444/9519/12).

Судом встановлено, що позивач використав право дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз».

За таких обставин, право банку нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, позивач набув право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення до моменту фактичного виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця від 11.10.2019 року встановлено, що відповідачем виконано грошове зобов`язання встановлене рішенням суду у повному обсязі, а відтак три відсотки річних та інфляційні витрати нараховані після вказаної дати позивачем не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Щодо розміру нарахованої заборгованості, суми заборгованості, на яку нараховані три відсотки річних та інфляційні втрати, та періоду з якого здійснено нарахування до виконання відповідачем рішення суду, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 09.12.2019 року по справі №285/3950/17-ц зазначив, що статтею 21 ЦПК України визначено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Метою створення і діяльності третейських судів в Україні визначено захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб (стаття 1 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди»). При цьому, до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятками, переліченими у цій статті. Виходячи з наведених норм права, зміст поняття «суд» у статті 16 ЦК України та інших нормах цього Кодексу, включаючи положення глави 19 ЦК України про позовну давність, охоплюються також і третейські суди. Цивільне законодавство України при побудові конструкції переривання позовної давності не вказує, що наслідком пред`явлення особою позову у вигляді переривання позовної давності є виключно звернення до суду як державного органу. Тому, пред`явлення особою позову до третейського суду, до підвідомчості якого згідно зі статтею 6 Закону України «Про третейський суд» відноситься вирішення відповідного спору, перериває позовну давність. З урахуванням наведеного, звернення до третейського суду свідчить і про зміну строку виконання основного зобов`язання як це передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України.

Так, рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14.10.2010 року по справі №3090-2/337/10 з відповідача ухвалено стягнути заборгованість за кредитним договором №700004242 у загальному розмірі 137860,66 грн. Тобто, саме з цієї дати позивач має право на отримання трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду.

Представником позивача надано розрахунок, де встановлена рішенням суду сума заборгованості визначена станом на 23.12.2011 року (дата постановлення ухвали про видачу виконавчого листа) та саме з цієї дату банком нараховані три відсотки річних та інфляційні втрати.

Представником відповідача надано розрахунок банку (скріплений підписом та печаткою АТ «Сенс Банк») за вих.№39800-17.5 від 03.10.2023 року, з якого вбачається, що відповідачем здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором №700004242, зокрема і після ухвалення рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14.10.2010 року.

Так, станом на 14.10.2010 року за відповідачем по кредитному договору № 700004242 рішенням суду встановлено загальну суду заборгованості у розмірі 137860,66 грн, проте з зазначеного періоду по 23.12.2011 року (дату з якої представником позивача нараховано три відсотки та інфляційні втрати) відповідачем частково здійснювались платежі, а відтак сума заборгованості за рішенням суду також зменшувалась, тобто і зменшувався розмір заборгованості, на яку нараховано три відсотки річних та інфляційні втрати.

Судом підраховано розмір грошових коштів, які сплачено відповідачем за період з 14.10.2010 року по 23.12.2011 року, з урахуванням того, що грошові кошти внесено в доларовому еквіваленті за курсом НБУ, який діяв час внесення грошових коштів, та встановлено, що розмір несплаченої заборгованості, встановленої рішенням суду становив 105496,90 грн, а не 137860,66 грн, як зазначено в розрахунку представника позивача. При цьому контррозрахунок представника відповідача відповідає зазначеній сумі.

Таким чином, підлягає перерахуванню сума заборгованості, на яку нараховано банком три відсотки річних та інфляційні втрати, з урахуванням часткових сплат позивачем сум заборгованості встановлених рішенням суду, оскільки наданий представником позивача розрахунок до позовної заяви не враховує внесених відповідачем платежів за період з 14.10.2010 року по 23.12.2011 рік, які мали зараховуватись в межах виконання рішення суду.

Судом обраховано суму заборгованості згідно розрахунку банку від 03.10.2023 року та перевірено контррозрахунок представника відповідача, в результаті встановлено, що контррозрахунок представника відповідача відповідає здійсненим відповідачем платежами на виконання рішення суду від 14.10.2010 року.

Оскільки остаточно рішення суду виконане відповідачем 11.10.2019 року, вимоги представника позивача є частково обґрунтованими до зазначеної дати, а саме у розмірі 26557,04 грн інфляційних втрат та 3357,18 грн трьох відсотків річних.

Разом з тим, представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Так, вимоги позивача за період з 11.10.2019 року не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю, щодо позовної давності до вимог позивача за період з 23.12.2011 року, суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України.)

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Верховний Суд неодноразово виснував, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Так, рішення суду виконане 11.10.2019 року, з позовними вимогами представник позивача звернувся 29.03.2023 року та просить стягнути суми за період з грудня 2011 року.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ І Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено статтею 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211, карантин встановлено з 12 березня 2020 року та було неодноразово продовжено.

При цьому Верховний Суд неодноразова виснував, зокрема справи №679/1136/21, №903/323/20, №487/1342/21, що всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично.

Отже, у спірних правовідносинах строк позовної давності щодо вимог позивача, в силу п. 12 Розділу Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на момент подання позову не сплив та продовжується на строк дії карантину.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з грудня 2011 року по 11.03.2017 року виходять за межі позовної давності та не підлягають стягненню, оскільки представником відповідача подано відповідну заяву про застосування строків позовної давності.

Щодо посилань представника позивача про збільшення строку позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно п.11.3 кредитного договору №700004242 від 28.02.2008 року сторони реалізуючи свої права, що встановлені статтею 259 ЦК України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені) тощо становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до договору є договором про збільшення позовної давності.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (частина перша статті 259 ЦК України).

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Тобто приписи п.11.3 договору стосуються лише нарахувань здійснених відповідно до умов кредитного договору, а не щодо 3% річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, які підлягають стягненню при умові підставності їх нарахування, але в межах трирічної позовної давності.

Оскільки, представник позивача просить стягнути грошові суми, які є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбачені законом, а не договором, а відтак умови договору про встановлення позовної давності строком у 50 років не підлягають застосуванню у даному випадку.

Таким чином позовні вимоги частково обґрунтовані та до стягнення в межах позовної давності підлягає три відсотки річних у розмірі 1742,00 грн та інфляційні втрати від простроченої заборгованості у розмірі 5934,24 грн за період з 12.03.2017 року по 11.10.2019 рік.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3143,01 грн, позивні вимоги задоволено частково, а відтак з урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подачу позову в сумі 115 грн 14 коп.

Керуючись ст.ст. 509, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 274-279, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23494714) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» три відсотки річних у розмірі 1742 (одна тисяча сімсот сорок дві) грн 00 коп. та інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості у розмірі 5934 (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн 24 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»суму сплаченого судового збору у розмірі 115 (сто п`ятнадцять) грн 14 коп.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 01.12.2023 року.

Головуючий Є.В. Невеніцин