Провадження № 2/752/1593/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2023 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Стороженко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

присутні:

представник позивач: Журавель А.Ю. - адвокат (ордер серії АА №1187084 від 27.01.2022р.)

представник відповідача 1: Сікоріна С.В. - адвокат (ордер серії АА №1274539 від 24.05.2023р.)

представник відповідача 2: Сікоріна С.В. - адвокат (ордер серії АА №1274539 від 24.05.2023р.)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просить стягнути солідарного з відповідачів на свою користь 150 000,00 доларів США.

В обгрунтування позову зазначає, що 19.04.2016р. відповідач 1 отримав від нього грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США в якості безпроцентної позики. Строк повернення позики під час передачі грошових коштів не встановлювався. Пізніше 08.11.2016р. на підтвердження укладення договору позики відповідачем 1 написана розписка, якою він посвідчив факт отримання зазначеної суми. При цьому відповідач 1 без погодження в односторонньому порядку вказав у розписці строк повернення позики - не пізніше 01.12.2016р. Відповідач 1 не повернув кошти, з огляду на що заявлені вимоги до нього для вирішення спору в судовому порядку. Щодо вимоги до відповідача 2, то позивач зазначає про те, що відповідачі перебувають між собою у шлюбі, і, виходячи з судової практики, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідачі надали письмовий відзив на позовну заяву, за яким просять відмовити в задоволенні позовних вимог повністю та застосувати до заявлених вимог строк позовної давності.

Відповідачі вказують, що в борговій розписці від 08.11.2016р. визначено кінцевий строк повернення боргу, а саме: не пізніше 01.12.2016 року. Отже, строк позовної давності почав свій перебіг 02.12.2016р. та закінчився 01.12.2019р. Крім того зазначають, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено 12.03.2012р. Шлюбний договір, що посвідчений нотаріально, із положень якого розуміється, що все майно (рухоме, нерухоме, борги, інші майнові права та/або зобов`язання тощо), яке отримано (набуто) одним із подружжя - є особистою приватною власністю того, хто отримав (набув). Шлюбний договір направлений на визначення майнових прав та обов`язків подружжя. У шлюбному договорі може визначатися право власності на майно чоловіка і дружини, що належало їм до шлюбу, та набутного за час перебування у шлюбі. Також допускається вирішення питання про порядок погашення боргів за рахунок спільного чи роздільного майна. При вирішенні спору в даному випадку необхідно керуватися не загальними нормами Сімейного кодексу, а виключно положеннями шлюбного договору.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.12.2021р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.02.2023р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідачів заперечила проти задоволення позовних вимог. Просила застосувати до заявлених вимог строк позовної давності.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, заслухавши представників сторін, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У постанові від 26.05.2021р. у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що 19.04.2016р. ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США із зобов`язанням їх повернути в строк не пізніше 01.12.2016р.

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (08.11.2016р.), отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі (150 000,00 доларів США) та зобов`язання щодо їх повернення (не пізніше 01.12.2016р.).

Відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, письмова форма договору позики від 08.11.2016 року, укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 08.11.2016 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 150 000,00 доларів США у строк не пізніше 01.12.2016 року.

Отже, у відповідача рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 150 000,00 доларів США, зворотного не доведено, а тому є підстави для задоволення позовних вимог щодо відповідача 1.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач просить стягнути борг солідарного з відповідачів, вказуючи про те, що відповідачі перебувають між собою у шлюбі, і несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідачі в особі свого представника вказують про те, що між ними укладено шлюбний договір, із положень якого розуміється, що все майно (рухоме, нерухоме, борги, інші майнові права та/або зобов`язання тощо), яке отримано (набуто) одним із подружжя - є особистою приватною власністю того, хто отримав (набув).

Так, до матеріалів справи наданий Шлюбний договір від 12.03.2012р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., зареєстрований у реєстрі за №1747.

За п. 4 Шлюбного договору усе інше майно та кошти, включаючи, але не обмежуючись: подароване, отримане як спадок, премії, гонорари, заробітна плата, банківські депозити та відсотки за ними і т.і., є особистою приватною власністю того з подружжя, хто його отримав.

Пунктом 9 Шлюбного договору визначено, що майно, належне одному із подружжя на праві особистої приватної власності відповідно до цього договору, не може бути визнано спільною власністю, і при його відчужені будь-яким способом згода іншого з подружжя не потрібна.

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У статті 64 Сімейного кодексу України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватно власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У статтях 92, 93 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 20.01.2021р. у справі №200/1546/19 зазначив, що поряд з нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 93-97 цього Кодексу передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. При встановленні, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано сторонами в шлюбному договорі, виходячи з принципу свободи договору (стаття 8 СК України, статті 6, 627 ЦК України) до цих правовідносин підлягають застосуванню норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України.

За таких обставин, враховуючи визначене відповідачами в Шлюбному договорі, зокрема, його пунктами 4, 9, а також виходячи з правової позиції Верховного суду, суд приходить до висновку про неможливість у даному випадку солідарної відповідальності відповідачів, а тому вимоги до відповідача 2 є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.

Разом з тим, відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності до розглянутих вище вимог.

Слід вімітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, відповідно до боргової розписки відповідач 1 мав повернути кошти, що взяті в борг, не пізніше 01.12.2016р., а, отже, строк позовної давності почав свій перебіг 02.12.2016р. і закінчився 02.12.2019р.

З позовом позивач звернувся до суду 30.09.2021р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Частинами 3, 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення суми боргу за розпискою після спливу строку позовної давності, не навів жодних поважних причин пропуску такого строку, а відповідачі заявили про застосування позовної давності, слід відмовити в задоволенні позовних вимог до відповідача 1 через сплив позовної давності.

Судовий збір у відповідності до ст. 141 ЦПК України залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

2 Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач 2: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 01.06.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська