Провадження № 2/638/298/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Хайкіна В.М.,

за участю секретаря судового засідання: Черкашиної Д.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування майнової шкоди, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені майнові збитки в сумі 17479,20 грн., здійснити розподіл судових витрат : стягнути з відповідача витратим на правову правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 03 травня 2019 року о 14:50 год. за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 130 А сталася дороржньо-0транспортна пригода за участі ОСОБА_3 водія автомобіля Mazda 929, д.н.з. НОМЕР_1 та ОСОБА_1 водія автомобіля Infiniti G25, д.н.з. НОМЕР_2 . З вини відповідача відбулося зіткнення автомобіля Mazda 929 із задньою частиною автомобіля Infiniti G25, під час руху в одному і тому ж напрямку та по одній і тій же смузі. Шкода життю та здоров`ю не була заподіяна. Автомобіль позивача зазнав пошкодження заднього бампера, пошкодження лакофарбового покриття. Сторони склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду у формі європротоколу та 06 травня 2019 року позивач звернувся до АТ «СК «Мега-Гарант» , яка видала страховий поліс відповідачу, до страхової компанії передано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, оригінал європротоколу та інші документи. За умовами полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/3330207, яким застрахована відповідальність відповідача, франшиза становить 2000,00 грн. 06.05.2019 року ОСОБА_4 перерахував на карту позивача 2000,00 грн. компенсацію суми франшизи, що відповідає вимогам ст. 36.6. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За погодженням із представником АТ «СК «Мега-Гарант» позивачу виконали ремонтні роботи автомобілю загальною вартість 19479,20 грн. за які позивач сплатив особисто, розмір витрат підтверджується рахунком-заказом №СЗк-000821 (акт виконаних робіт) від 16 липня 2019 року, оплата здійснена 18 липня 2019 року. 232 серпня 2019 року позивач отримав лист вих. №22-08/5, яким його повідомлено, що ОСОБА_2 неправомірно скористався знижкою на страховий поліс, а тому його цивільно-правова відповідальність не може вважатися такою, що була застрахована за полісом №АО/33302078 і відповідно, виплата страхового відшкодування за зазначеним полісом не може бути здійснена.

Як зазначено позивачем, оскільки страховою компанією йому відмовлено у страховій виплаті, страхове відшкодування з боку страхової компанії становить 0,00 грн., шкода, завдана позивачу склала 19479,20 грн.

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 19479,20 грн. З урахуванням виплати, зробленої відповідачем залишок невідшкодованої суми майнових збитків позивача становить 17479,20 грн.

Також позивачем зазначено, що він поніс судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,40 грн. та планує понести витрати на правову допомогу орієнтовно в сумі 4000,00 грн. за складання позовної заяви та подальший супровід справи адвокатом.

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом та ним подано до суду відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позовних вимог відповідачем зазначено, що в п. 5 повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду від 03.05.2019 року зазначено відео з регістратору, з якого вбачається, що причиною ДТП у такому інтенсивному потоці автомобілів було прийнято позивачем рішення екстреного гальмування, при цьому, не переконавшись у безпеці такого рішення. Транспортні засоби позивача та відповідача були застраховані. В п. 11 повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду від 03.05.2019 року «відомі пошкодження транспортного засобу В» зазначено, що відомими пошкодженнями є пошкодження заднього бампера та пошкодження лакофарбового покриття автомобіля Infiniti G25, д.н.з. НОМЕР_2 , про що також підтверджує позивач в своїй позовній заяві, а також вбачається з доданої до позовної заяви фотокартки. Позивач зобов`язаний був зберігати пошкоджений транспортний засіб у такому стані, в якому він знаходився після дорожньо - транспортної пригоди до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар, або експерт) а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів)Як зазначено позивачем, він 06.05.2019 року звернувся до страхової компанії АТ «СК «Мега-Гарант» з повідомленням про здійснення дорожньо транспортної пригоди для здійснення страхового відшкодування, майнової шкоди завданої йому транспортному засобу. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, не дочекавшись відповіді страхової компанії про прийняте нею рішення, позивач у липні 2019 року «начебто» здійснив ремонт пошкодженого транспортного засобу на підтвердження чого надав рахунок-заказ на загальну суму 19479,20 грн. 22.08.2019 року страхова компанія повідомила позивача про своє рішення про відмову у здійснені страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком.

З рахунку-заказу (акт виконаних робіт) від 16 липня 2019 року вбачається, що ТОВ «Молавтопром» на замовлення позивача здійснив роботи, які не були наслідком ДТП, яка сталася 03.05.2019 року, оскільки як сам зазначає позивач було лише пошкодження заднього бампера та пошкодження лакофарбового покриття, будь - яких інших пошкоджень позивачем зазначено не було. Таким чином, позивачем не доведено завдану йому майнову шкоду у розмірі 19479,20 грн. а також факту понесення саме позивачем ОСОБА_1 таких збитків, а тому його вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 є необгрунтованими та безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також, відповідачем зазначено, що страхова компанія неправомірно відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування за заявою ОСОБА_1 , оскільки виплата страхового відшкодування за полісом №АО/3330207 повинна була здійснити АТ «СК «Мега Гарант» з урахуванням положень п. 1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки вимоги ст. 33 вищезазначеного закону було виконано, відповідач не надавав своє згоди на особисте відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП, то АТ «СК «Мега Гарант» в якій застрахована його цивільно - правова відповідальність власника наземних транспортних засобів повинна була здійснити страхове відшкодування позивачу у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, причину своєї неявки суду не повідомили, про дату , час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, причину своєї неявки суду не повідомили, про дату , час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.09.2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.10.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, призначено судове засідання по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2020 року здійснено перехід від розгляду цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та продовжено розгляд справи зі стадії підготовчого засідання, призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.06.2021 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про залучення до участі у справі у якості третьої особи задоволено. Залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант».

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в судове засіданні.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, причину своєї неявки суду не повідомили, про дату , час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, причину своєї неявки суду не повідомили, про дату , час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, в сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Судом встановлено, що згідно з повідомленням про дорожньо - транспортну пригоду (європротоколом) від 03.05.2019 року в даній дорожньо - транспортній пригоді винною особою є ОСОБА_2 .

Суд визнає європротокол як належний та допустимий доказ у справі, виходячи з наступного.

Так, з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» від 17.02.2011 p., яким внесено зміни та доповнення до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що дозволило учасникам дорожнього руху при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди за наявності встановлених п. 33.2 ст. 33 наведеного закону обставин спільно складати повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («європротокол») без інформування відповідного підрозділу МВС України про її настання.

Так, відповідно до абз. 3 п. 2.11 Правил дорожнього руху, що кореспондуються із п. 33.2 ст. 33 зазначеного вище закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів, зазначених у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови експлуатації таких транспортних засобів особами, відповідальність яких застрахована, відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за умови досягнення згоди водіїв таких транспортних засобів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та у разі складення такими водіями спільного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду відповідно до встановленого Моторним (транспортним) страховим бюро зразка. У такому випадку водії згаданих транспортних засобів після складення ними зазначеного в цьому пункті повідомлення звільняються від обов`язків, передбачених підпунктами «д» - «є» пункту 2.10 цих Правил.

На виконання Закону України від 17.02.2011, Моторним (транспортним) страховим бюро України встановлено відповідний зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та за погодженням з Державною автомобільною інспекцією Міністерства внутрішніх справ України затверджено протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 №274/2011 інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (надалі - Інструкція).

Відповідно до вказаної вище Інструкції, у європротоколі зазначаються, зокрема, фактична дата, час та місце настання ДТП, інформація про страхувальника згідно з даними полісу та інше. Виправлення у повідомленні категорично забороняються, та замість зіпсованого бланку заповнюється інший.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого.

Як вбачається із повідомлення про ДТП від 03.05.2019 року, воно заповнене обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у відповідних частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб А та транспортний засіб Б, зазначено у відповідних пунктах дату, час та місце ДТП, наявна схема ДТП, визначені обставини ДТП для пояснення цієї схеми.

Із даного європротоколу вбачається, що 03.05.2019 року о 14:50 год. за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 130 А сталася дороржньо - транспортна пригода за участі транспортного засобу Mazda 929, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу Infiniti G25, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП вищезазначені автомобілі отримали механічні пошкодження.

Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

У зв`язку з тим, що між учасниками ДТП спільно складено Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, отже, водій, винний у вчиненні ДТП, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Згідно Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколу) від 03.05.2019 року та схеми, дорожньо транспортна пригода відбулася внаслідок зіткнення автомобіля Mazda 929, д.н.з. НОМЕР_1 , із задньою частиною автомобіля Infiniti G25, д.н.з. НОМЕР_2 , під час руху в одному і тому ж напрямку та по одній і тій же смузі.

ОСОБА_2 в європротоколі зазначено, що ДТП сталося з його вини, ОСОБА_1 в європротоколі зазначено, що ДТП сталося з вини водія Mazda 929.

Отже, Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) від 03.05.2019 року складене учасниками ДТП відповідно до норм чинного законодавства України і є належним доказом вини особи, що скоїла ДТП у зв`язку з чим завдана шкода підлягає відшкодуванню.

Суд за змістом європротоколу встановив обставини скоєння ДТП та особу, відповідальну за заподіяну шкоду.

Посилання відповідача на те, що причиною ДТП, яке сталося 03.05.2019 року було прийнято позивачем рішення екстреного гальмування, не переконавшись у безпеці такого рішення, суд не приймає до уваги, бо обов`язковими умовами складання европротоколу є наявна згода водіїв транспортних засобів - учасників ДТП щодо обставин ДТП, визнання вини одним із учасників аварії. Європротокол оформляється тільки за бажанням учасників ДТП і ніхто не має законного права примушувати використовувати саме таку форму оформлення ДТП. У разі своєї незгоди на складання європротоколу особа має повне право вимагати від співробітників поліції оформити ДТП за стандартною процедурою.

Відповідач, заповнивши європротокол та підписавши його, фактично погодився з обставинами ДТП та визнав свою вину, крім того, складання європротоколу звільняє особу від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху за ст. 124 КУпАП.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон N 1961-IV.

Статтею 3 Закону N 1961-IV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону N 1961-IV).

Відповідно до статті 5 Закону N 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону N 1961-IV).

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону N 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону N 1961-IV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Судом встановлено, що на день коли мала місце ДТП - 03.05.2019 року цивільно- правова відповідальність власника ТЗ, який є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-Гарант» на підставі полісу №АО/3330207 обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24.04.2019 р., строку дії якого 00 год. 00 хв. 25.04.2019 р. до 24.04.2020 р. включно.

Позивач звертався до страховика відповідача АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» з повідомленням про дорожньо транспортну пригоду від 06.05.2019 р., яку було прийнято 06.05.2019 р. за вх. № 06-05/3.

Листом від 22.08.2019 року АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування за його заявою про страхове відшкодування від 06.05.2019 р. з причин того, що при укладенні полісу ОСОБА_2 , як пенсіонер скористався знижкою та сплатив лише 50 % страхової премії, а відповідно до п. 13.2. ст.1 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначена пільга надається за умови особистого користування особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, при цьому, ОСОБА_2 мав лише право керування транспортним засобом, а при укладанні полісу не інформував страховика. що він не є власником зазначеного автомобіля і не має права на отримання знижки, що означає, що він скористався знижкою протиправно, а тому його цивільно-правова відповідальність не може вважатися такою, що була застрахована за цим полісом і відповідно виплата страхового відшкодування за вищезазначеним полісом не може бути здійснена.

Інших підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування страховиком у вищезазначеному листі не наведено.

Тобто, вмотивованого обгрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу, як то вимагає Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком не наведено.

Тоді як, у пункті 33.1.4 статті 33 Закону N 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

За змістом частини першої статті 28, статті 29 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

При цьому, відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності покладено на страхову компанію, а у разі заподіяння шкоди: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону - на МТСБУ.

Згідно п. 35.1ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1статті 36 Закону N 1961-ІV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15, та зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом N 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом N 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі N 201/16373/16-ц (провадження N 14-27цс21) зазначено, що "Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від

Слід зазначити, що у Постанові від 09 листопада 2022 року справа N 366/2985/19 провадження N 61-5463св21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вказав на те, що Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів попередніх інстанцій щодо абсолютного права потерпілої особи на відшкодування шкоди помилковим з огляду на таке. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом N 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом N 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом N 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі N 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-954цс16). У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку".

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі N 450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі N 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Суд звертає увагу на те, що згідно частини 2 статті 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (частина третя статті 386 ЦК України) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України). З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

Згідно з роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

У постанові Верховного суду від 19.09.2018 р. у справі N 753/21177/16-ц зроблено висновок, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N 1074/8395 (з відповідним змінами).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі N 752/16797/14-ц (провадження N 14-80цс19).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі.

Доказів того, у страховика не виникло обов`язку зі слати позивачу (потерпілому) страхового відшкодування позивачем суду не надано.

З огляду на зазначене, вбачається, що позивач повинен був вимагати кошти за відшкодування майнової шкоди саме зі страхової компанії, а у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика для страхової виплати, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України).

Отже, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних позивачу у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача.

Позивач в заявлених позовних вимогах невірно визначає, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 19479,20 грн., тоді як страховиком не виплачено позивачу страхового відшкодування, хоча в даному випадку відповідальність відповідача визначається у вигляді обов`язку зі сплати різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, та покладає на відповідача обов`язок з виплати цієї різниці у розмірі 19479,20 грн.

Відповідачем проведено виплату на користь позивача у вигляді різниці між фактичним розміром завданої шкоди і суми страхового відшкодування на суму франшизи у розмірі 2000,00 грн.

З клопотанням про заміну неналежного відповідача в ході судового розгляду позивач до суду не звертався.

А пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача, так як покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Крім того, статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, повинен нести страховик, у даному випадку Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Отже, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (Постанова ВС від 18.02.2022, справа 522/1251/15-ц).

Тобто із винуватця ДТП може бути стягнуто різницю між фактичним розміром завданих збитків та страховим відшкодуванням, якщо при визначення страхового відшкодування враховано знос деталей автомобіля.

Позивач не надав суду доказів того, що вартість завданого збитку, тобто ремонту пошкодженого автомобіля перевищує встановлену законом суму відшкодування (ліміт), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд погоджується із доводами відповідача, що позивачем не доведено допустимими та достатніми доказами, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між дорожньо-транспортною пригодою та виконаними роботами по відновленню автомобіля Infiniti G25, д.н.з. НОМЕР_2 .

З рахунку-заказу (акт виконаних робіт) від 16 липня 2019 року вбачається, що ТОВ «Молавтопром» на замовлення позивача здійснив роботи, які не були наслідком ДТП, яка сталася 03.05.2019 року, оскільки як сам зазначає позивач було лише пошкодження заднього бампера та пошкодження лакофарбового покриття, будь - яких інших пошкоджень позивачем зазначено не було.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивачем надані докази, що підтверджують подію ДТП, винуватість відповідача у вчиненні ДТП та дані про розмір завданого збитку власнику автомобіля його пошкодженням.

Під час розгляду справи суд вважає доведеними обставини щодо скоєння з вини відповідача дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль, належний позивачу, у зв`язку з чим йому завдано матеріального збитку.

На обґрунтування розміру завданого збитку, спричиненого власнику автомобіля надані докази, на підставі яких неможливо достовірно встановити розмір завданої власнику автомобіля шкоди.

Так, позивачем надано рахунок заказ №СЗк-000821 (акт виконаних робіт) від 16 липня 2019 року та зазначено, що на його підставі виконано ремонтні роботи з відновлення його автомобіля загальною вартість 19479,20 грн., за які позивач сплатив особисто, та розмір витрат з відновлення автомобілю підтверджується саме цим рахунком-заказом №СЗк-000821 (акт виконаних робіт) від 16 липня 2019 року.

В ході розгляду справи встановлено, що автомобіль позивача був відремонтований ТОВ`МОЛАВТОПРОМ», який здійснював відновлюваний ремонт автомобіля.

Однак доказів коли і в який період здійснювався вказаний ремонт, які саме запчастини були замінені придбані, матеріали справи не містять.

Cуд критично оцінює рахунок заказ №СЗк-000821 (акт виконаних робіт) від 16 липня 2019 року, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ні експертом ні представниками СТО не було проведено обстеження автомобіля.

Огляду транспортного засобу представниками страхової компанії також проведено не було.

Відповідно до п. 33.1 ст. 33 Закону, страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов?язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний ій транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі ій обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Пунктом 33.2. статті 33 Закону передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобовязані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Підтвердженням того, що позивач не мав наміру надати пошкоджене майно до огляду є зазначена самим позивачем інформація, що транспортний засіб позивачем було відремонтовано 16 липня 2019 р. ще до моменту вирішення страховою компанією питання щодо відшкодування позивачу страхового відшкодування. Посилання позивача на те, що страховою компанією надано згоду на відновлення транспортного засобу не підтверджується матеріалами справи.

Доказів того, що транспортний засіб позивача було надано для огляду експерту страхової компанії та повідомлено страхову компанію, що вказаний транспортний засіб відновлено суду не надано.

Крім того, страховою компанією у разі надання до неї документів, що підтверджують вартість відновлювальних робіт та надання до огляду відремонтованого транспортного засобу, рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування може бути переглянуте.

Отже, для виплати страхового відшкодування необхідним є встановлення всіх елементів такого зобов`язання: а саме факту ДТП причини факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди, що здійснюється за наслідками виконання особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), водіями причетними до ДТП транспортних засобів та іншими зацікавленими особами покладеного на них Законом обов?язку з сприяння страховику в розслідуванні причин та обставин відповідної ДТП та надання страховику інформації щодо причин та обставин її настання.

Відповідно до п. 37.1.3. ст. 37 вказаного Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов?язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Суд зауважує, що під час розгляду цієї справи, суд приймає до уваги оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, а не вище вказаний звіт, виходячи з того, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, що повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методиці (зареєстровано у МЮ України 24.11.2003 р. за N 1 074/8 395.

Пунктом 2.4 Методики визначено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Таким чином, докази, надані позивачем на підтвердження розміру завданого пошкодженням автомобіля збитку є суперечливими та викликають сумніви у їх достовірності.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 17479,20 грн. суд виходить з того, що докази, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, а саме докази на підтвердження завданих позивачу внаслідок ДТП збитків, не відповідають реальним обставинам і не свідчать про реальний розмір понесених збитків, є недостатніми і неналежними.

Так, позивачем не надано відомостей про понесені ним витрати на проведення ремонту автомобіля, про перерахування коштів за проведений ремонт автомобіля, про закупівлю запчастин для проведення ремонту.

Згідно зі ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладені обставини, саме на позивача покладено обов`язок довести суду обставини заподіяння матеріальної шкоди, її розміру, розміру понесених витрат.

Проте, позивачем ці обставини жодним чином не підтверджені. Так, документально не підтверджено суму матеріальної шкоди, відсутні будь-які докази понесення саме позивачем збитків на зазначену у позові суму.

Таким чином, доводи позивача про розмір завданої йому матеріальної шкоди у зв`язку з настанням ДТП, є не підтвердженими, а позовні вимоги про стягнення такої шкоди є необґрунтованими.

Оскільки позивачем не надано суду доказів, за яких суд дійшов би висновку про наявність законних підстав для стягнення із відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, суд відмовляє повністю у задоволенні позовних вимог.

Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування майнової шкоди, - відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова.

Повний текст судового рішення складений 01.12.2023 року.

Головуючий: