Номер провадження: 22-ц/813/691/23
Справа № 515/165/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 515/165/20

Номер провадження: 22-ц/813/691/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зєйналової А.Ф.к.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Тимошенка С.В. 14 вересня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 році ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 91 020 грн. згідно розписки від 12.11.2019 року.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 12 листопада 2019 року між нею та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , який зі слів відповідачки належить їй на праві власності. З метою укладення зазначеного правочину, вона передала відповідачці грошові кошти у розмірі 3 700 доларів США. На підтердження факту отримання грошових коштів відповідачка власноручно написала розписку від 12.11.2019 р. Відповідачка запевнила її, що передасть оригінали правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок та земельну ділянку.

Через деякий час вона звернулась до ОСОБА_2 за правовстановлюючими документами чи за поверненням сплачених коштів, але та відмовилась з посиланням на те, що грошові кошти не поверне, а оформленням документів на будинок хай вона займається самостійно. З поведінки відповідачки вона зрозуміла, що остання ввела її в оману і безпідставно отримала від неї грошові кошти, які у добровільному порядку не бажає повертати (а. с. 2 - 3).

Позиція сторін в суді першої інстанції

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 є власником будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . У зв`язку з похилим віком та неможливістю самостійно утримувати будинок, відповідачка вирішила продати його та переїхали до смт. Сарата Одеської області, де проживають її обидва сина.

Приблизно у серпні 2019 року ОСОБА_2 зателефонувала позивачці, яка раніше мешкала в с. Вишневе, а на той час мешкала у Білгород-Дністровському районі Одеської області. Відповідачка підтвердила намір купити будинок. Через деякий час у тому ж місяці позивачка приїхала до неї, оглянула будинок та господарство, зазначила, що він її влаштовує, та поцікавилась наявністю у неї документів на будинок.

Отримавши підтердження, позивачка спитала, коли вона може передати їй будинок. Вона пояснила, що передача будинку відбудеться після повного розрахунку. У вересні 2019 року позивачка через фермера - ОСОБА_3 передача їй 1 000 доларів США. А 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 у присутності синів відповідача передала решту грошей за будинок у сумі 2 700 доларів США. Вона написала про це розписку під диктовку позивачки. При передачі документів на будинок виявилось, що документ на присадибну земельну ділянку не оформлено - відсутній кадастровий номер. Відповідачка пообіцяла за власні кошти виготовити документи на присадибну земельну ділянку, для чого був потрібен певний час. Позивачка погодилась на пропозицію відповідачки, після чого остання зібрала свої речі та виїхала до смт. Сарата, де проживає і дотепер. А позивачка переїхала у її будинок і з того часу мешкає в ньому.

03 березня 2020 року право власності на земельну ділянку, площею - 0,25 га., що розташована за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0492, було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Після виготовлення документів на земельну ділянку ОСОБА_2 разом із своїми синами поїхала у с. Вишневе до ОСОБА_1 для передачі їй документів на будинок і земельну ділянку та з метою визначення дати укладення нотаріально договору купівлі-продажу спірного будинку.Разом з тим, позивачка повідомила, що вона вже не хоче купувати її будинок і почала наполягати на поверненні їй грошей у сумі 3 700 доларів США (а. с. 16 - 19).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення мотивовано тим, що позивачкою не надано суду об`єктивних доказів того, що відповідачка ввела її в оману щодо продажу спірного будинку з метою користування безпідставно набутими грошовими коштами, а судом їх не добуто. Згадані грошові кошти у добровільному порядку були передані позивачкою відповідачці за продаж житлового будинку. Ці кошти не були набуті відповідачкою безпідставно. А та обставина, що у подальшому у позивачки відпало бажання купувати згадану нерухомість, не може слугувати підставою для обвинувачення відповідачки у безпідставному користуванні чужими коштами.ОСОБА_2 до усунення перешкоди у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу спірного будинку надала у власність та користування позивачки належний їй спірний будинок (а. с. 54 - 55).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 вересня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що судом не було враховано, що розписка не є договором, тому що договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна оформлюються письмовим договором, який підлягає нотаріальному посвідченню. Апелянт зазначає, що відповідачка приховала факт того, що будинок має ряд недоліків, а саме - не придатний для проживання в ньому (а. с. 56 - 59).

Позиція в суді апеляційної інстанції

Адвокатом Реу Р.В., діючим від імені ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу просить її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що посилання апелянта на небажання оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, спростовується наданим відповідачкою витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Щодо посилання на непридатність житла для проживання, то вказане також не відповідає дійсності, оскільки позивачка неодноразово оглядала будинок та на час передачі коштів за придбання будинку жодних зауважень з її боку не було (а. с. 79 - 85).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14.09.2020 року залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (а. с. 64 - 64 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14.09.2020 року (а. с. 74 - 74 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.03.2021 року призначено апеляційну скаргу до розгляду (а. с. 91).

Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 01.08.2023 року № 763/0/15-23 суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду.

На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2023 року вказану цивільну справу прийнято до провадження іншої колегії суддів. Справа призначена до розгляду в приміщені Одеського апеляційного суду (а. с. 136 - 136 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.10.2023 року задоволено клопотання адвоката Реу Р.В.., діючого від імені ОСОБА_2 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 150 - 150 зворотна сторона).

16.11.2023 року від адвоката Реу Р.В., діючого від імені ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. У вказаній заяві адвокат просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

З копій паспорту НОМЕР_1 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 (а. с. 4, 6) слідує, що позивачам народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Підгірне Тарутинського району Одеської області, вона є пенсіонером за інвалідністю ІІ групи.

Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 03.06.2019 р. (а. с. 20), підтверджується, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою - АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії розписки від 12.11.2019 р. (а. с.7), ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 3 700 доларів США за продаж будинку, розташовано по АДРЕСА_1 .

Копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 10.03.2020 р., та з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 10.09.2020 р. (а. с. 21, 49 - 51), підтверджується, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею - 0,2500 га., кадастровий номер :02:001:0492, розташована за адресою - АДРЕСА_1 , вид використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

З довідки виконкому Вишнівської сільської ради № 179 від 25.03.2020р (а. с. 22) слідує, що ОСОБА_1 у листопаді 2019 року переїхала на постійне проживання у житловий будинок за адресою - АДРЕСА_1 , який значиться у приватній власності за ОСОБА_2 ..

Згідно довідки виконкому Вишнівської сільської ради № 447 від 10.09.2020 р. (а. с. 52), ОСОБА_1 з листопада 2019 року проживає за адресою - АДРЕСА_1 , без реєстрації.

По справі виникли правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, прийняття/відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що між нею та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , який зі слів відповідачки належить їй на праві власності.

З метою укладення зазначеного правочину позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 3 700 доларів США. На підтердження факту отримання грошових коштів відповідачка власноручно написала розписку від 12.11.2019 року. Відповідачка запевнила, що передасть позивачці оригінали правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок та земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім

є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком

є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником

у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних

з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, оскільки згідно розписки (попередній договір) від 12.11.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було обумовлене укладення у подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою

статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду

від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року

у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Встановлено, що ОСОБА_1 , на виконання укладеної у простій письмовій формі угоди від 12.11.2019 року, передала ОСОБА_2 кошти у сумі 3 700 доларів США за продаж житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , та в подальшому оформлення договору купівлі-продажу вказаного будинку.

Оскільки угода (попередній договір) від 12.11.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є нікчемною в силу вимог закону, то відсутні підстави вважати наявними між сторонами договірні правовідносини.

Сторонами не оспорено факт передачі ОСОБА_1 коштів у сумі 3 700 доларів США ОСОБА_2 ..

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, від 31 травня 2023 року у справі №947/26577/19.

Доказів того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини,

у матеріалах справи немає.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученнів особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.

Встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно достатті 1212 ЦК України.

Отже, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у сумі - 3700 доларів США, переданих за нікчемним правочином, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню необхідно остаточно змінити розподіл судових витрат.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції 911 грн.(а.с. 1), в суді апеляційної інстанції 1366,50 грн.(а.с.67)

Виходячи з положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальній сумі 2277,50 грн. = 911 грн. +1366,50 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 вересня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошові кошти у розмірі 3 700 (три тисячі сімот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по справі у розмірі 2 277 (дві тисячі двісті сімдесят сім) грн. 50 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе