Постанова

Іменем України

21 листопада 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/16055/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області

від 01 серпня 2023 року

в складі судді Сташків Т. Г.

у цивільній справі №372/789/23 Обухівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Обухівської міської ради Київської області,

про позбавлення батьківських прав та виключення з актового запису відомості про матір дитини,

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити останню батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виключити запис про матір дитини з Державного реєстру актів цивільного стану.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони у справі проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з літа 2021 року. Під час спільного проживання в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина проживає разом з ним та його сім`єю, знаходиться на повному його утриманні. Мати дитини не виконує батьківських обов`язків відносно спільної доньки, не цікавиться її життям та не відвідує її. Відповідачка притягувалася до адміністративної відповідальності за розпивання алкогольних напоїв у громадському місці та невиконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. У зв`язку із вищевикладеним вважає за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачка лише двічі притягалася до адміністративної відповідальності.

Вказував, що всі питання щодо виховання доньки він вирішує самостійно та без участі і підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на його повному утриманні.

Суд, дослідивши висновок органу опіки та піклування, який за доцільне вважав позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність для цього підстав, що свідчить про неповне з'ясування обставин справи.

Суд в рішенні не мотивує чому висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є недостатньо обґрунтованим.

Суд відмовив в задоволенні клопотання про допит свідків, які могли повідомити суду про відомі їм обставини, що мають значення для справи, а в оскаржуваному рішенні не зазначив про мотиви не прийняття такого доказу та взагалі залишив поза увагою дану обставину.

Вважав, що суперечливим з точки зору наявних у справі доказів, є твердження в оскаржуваному рішенні про те, що обставини ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов'язків не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Зазначав, що відповідачці було відомо про розгляд справи щодо позбавлення її батьківських прав, але нею не було вчинено жодних дій та не подано жодних доказів, які б спростували доводи позовної заяви.

Зауважив, що при вирішенні даного спору судом на перше місце повинні ставитися якнайкращі інтереси дитини.

Також зазначав, що відмова в задоволенні позову, за умови введення на території України воєнного стану та оголошення у зв'язку з цим загальної мобілізації, а також за обставин ухилення відповідачки від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, створює реальні підстави для залишення цієї дитини без належного піклування з боку батька.

За вказаних обставин просив скасувати заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Обухівської міської ради Київської області, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від даного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №68 від 13.04.2022, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 13.04.2022.

Актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї та дітей від 21.12.2022 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечена окремим спальним місцем (дитячим ліжечком), одягом та взуттям, предметами першої необхідності. Квартира перебуває в задовільному стані. ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, матеріально доньці не допомагає.

З 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 офіційно працює на ПрАТ «Київський КПК» на посаді машиніста автоматизованої лінії для виготовлення гофроящиків із кваліфікацією 3 розряду.

Довідкою №71-1279 від 20.02.2023 підтверджено офіційні доходи позивача за 6 місяців.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки, не проживає разом з ним та донькою, від тоді як дитині виповнилося три місяці.

Згідно висновку виконавчого комітету Обухівської міської ради, ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 притягувалась до адміністративної відповідальності, в тому числі за не виконання обов'язків щодо виховання дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з'ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_3 , яка проживає разом з батьком.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком. При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості матері з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. У висновку не зазначено, що органом опіки та піклування здійснювалося спостереження за сім'єю певний час. А тому такий висновок суд вірно визнав необґрунтованим.

Так, статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд навів аргументи незгоди з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки. Зокрема, судом зазначено, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є поверхневим, оскільки в ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; не наведено даних, які об'єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов'язків. Також у висновку органу опіки та піклування не встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.

Суд, здійснивши аналіз висновку органу опіки та піклування в сукупності з іншими доказами наявними в матеріалах справи, правильно вказав на те, що такий висновок не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог щодо умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків та при цьому врахувавши, що висновок виконавчого комітету Обухівської міської ради від 07.02.2023 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є недостатнього обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

До того ж, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував положення п. 7 та п. 8 ст. 7, ст. 166 СК України, п. 1 та п. 2 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в яких закріплено закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, у тому числі і при вирішенні питань щодо позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська