Справа № 464/1319/23
пр.№ 2/464/757/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі головуючого судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 464/1319/23 про стягнення боргу за договором позики, учасниками в якій виступають:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник позивача - адвокат Матус Т.А.,

у с т а н о в и в :

Адвокат Матус Т.А. від імена та в інтересах позивача звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 3100 доларів США та штрафні санкції у розмірі 300 доларів США за договором позики від 22 жовтня 2022 року, покликаючись на невиконання зобов`язань.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

З дотриманням вимог ст.272 ЦПК України відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками. Проте у встановлений строк 15 днів та до даного часу процесуальне право на подання відзиву стороною відповідача не реалізовано, натомість заявлено низку клопотань, розглядаючи які суд дійшов наступного висновку.

У п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (671 000,00 грн).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України.

Статтею 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

При цьому, відповідно до ч.7 ст.277 ЦПК України частини 2-6 цієї статті (щодо переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження) не застосовується, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Дана справа не підпадає під категорію справ, визначених ч.4 ст.274 ЦПК України, які беззаперечно розглядаються у порядку загального позовного провадження. Тому судом визнано справу малозначною і у порядку ст.277 ЦПК України визначено розглядати таку в порядку спрощеного позовного провадження, що зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Беручи до уваги викладене, клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та є безпідставним.

Окремо суд зауважує, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, прохання жодним чином не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні, адже всі доводи відповідач вправі викласти у письмовому вигляді. Заяв про виклик свідків чи призначення експертиз не подано.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо проведення публічного розгляду справи.

Саме така правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20, яка у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України враховується при застосуванні норм права.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

За положеннями ч.1 ст.201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

За відсутності згоди сторони позивача врегулювання спору за участю судді є неможливим та клопотання відповідача у цій частині слід відхилити.

Як урегульовано ст.207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідачем подано письмову мирову угоду та заяву про її затвердження, підписану тільки ним. Тому за відсутності даних щодо волевиявлення позивача на такі процесуальні дії мирова угода затверджена бути не може, адже жодним чином не узгоджується із нормами цивільного процесуального законодавства.

Суд наголошує, що врегулювання спору за участю судді та укладення мирової угоди можливе тільки за обопільною згодою сторін, саме бажання відповідача на такі дії не зумовлюють обов`язок позивача їх безумовно вчинити.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступного висновку.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

22 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики (наявний у матеріалах справи). За умовами договору позикодавець передасть у власність позичальникові грошові кошти у сумі 3100 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у строк до 22 грудня 2022 року.

Як обумовлено сторонами у договорі, на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 3100 доларів США позикодавець передав позичальнику в повному обсязі, що підтверджується розпискою. Письмова розписка долучена до матеріалів справи.

У даному випадку діє презумпція правомірності правочину, передбачена ст.204 ЦК України, яка не спростована.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк.

За умовами ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ст.545 ЦК України).

Сторони у договір позики включили умову, у відповідності до якої за домовленістю сторін повна сплата позики повинна підтверджуватися позичальником записом на розписці про одержання грошей.

З урахуванням взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором позики, обов`язковості договору для сторін, настання дати повернення суми позики та відсутності доказів повернення позики суд дійшов висновку про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача 3100 доларів США боргу за договором позики, чого відповідачем не спростовано.

Суд акцентує увагу на те, що саме відповідачем подано до суду письмову мирову угоду із зобов`язанням повернути грошові кошти в розмірі 3100 доларів США, погоджуючись таким чином із наявністю боргу та неповерненням позики.

Правова позиція щодо можливості виконання договірних зобов`язань за договором позики в іноземній валюті викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Одночасно позивачем заявлено вимоги про стягнення 300 доларів штрафних санкцій за 2-місячне прострочення несвоєчасного виконання договору, передбачених у п.7 договору, досліджуючи які суд виходить із наступного.

Дійсно, у п.7 укладеного між сторонами договору позики узгоджено наступне: в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно з визначеним у п.3 цього договору строком (до 22 грудня 2022 року), позичальник зобов`язується додатково сплатити позикодавцю додаткові штрафні санкції у розмірі 150 доларів США за кожен місяць прострочення зобов`язання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу (штраф, пеня), яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Натомість п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України унормовано, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згодом, неодноразово воєнний стан на території України продовжувався у встановленому законом порядку і є чинним на даний час.

Беручи до уваги наведене, вимоги позивача про стягнення вимоги про стягнення відсотків за неналежне виконання грошового зобов`язання за період з 22 грудня 2022 року у розмірі 300 доларів США не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є безпідставними.

Розмір процентів за договором позики сторонами не визначався та вимог у порядку ст.1048 ЦК України не заявлено.

Підсумовуючи наведене, доводи позивача щодо стягнення суми боргу у розмірі 3100 доларів США з відповідача з наданням переконливих доказів є підставними та позов в цій частині підлягає до задоволення. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. У іншій частині позову слід відмовити.

Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування та розгляд справи здійснюється за наявними матеріалами. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду та доводили протилежне. Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Розподіляючи судові витрати у порядку ст.141 ЦПК України, на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задоволити позов частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 3100 доларів США за договором позики від 22 жовтня 2022 року.

Відмовити у частині позовних вимог про стягнення 300 доларів штрафних санкцій.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1133,67 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 01 червня 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО