КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 363/3206/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7103/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Вишгородської міської ради Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишгородської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний реєстратор Вишгородської міської ради Київської області Луценко Катерина Борисівна про визнання недійсним рішення, скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначила, що 17 грудня 2012 року позивач передала на розгляд Вишгородської міської ради розроблений на підставі рішення Вишгородської міської ради від 07 вересня 2012 року № 15/21 проект землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га, межі якої 14 грудня 2012 року встановлено на місцевості та передано межові знаки позивачу. 21 травня 2014 року на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 сформовано та зареєстровано у Державному земельному кадастрі зазначену земельну ділянку. Не зважаючи на те, що наданий позивачкою розроблений проект землеустрою неодноразово протягом 2016 - 2017 років виносився на порядок денний сесійних засідань Вишгородської міської ради, однак, Вишгородська міська рада не розглянула дане питання, рішення щодо його затвердження або відхилення не приймалось.

31 травня 2020 року позивач з відомостей Державного земельного кадастру України дізналась про реєстрацію ОСОБА_1 як суб`єкта речового права на спірну земельну ділянку кадастровий номер :01:020:0152 та із сайту Вишгородської міської ради довідалась про розгляд Вишгородською міською радою 30.06.2017 року питання про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення певної (без кадастрового номеру та адреси) земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:020:0152 зареєстроване 19.06.2020 року державним реєстратором Вишгородської міської ради Луценко К.Б. за ОСОБА_1 на підставі рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року № 64/2.

Посилаючись на порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача на відведення їй у власність земельної ділянки з земель територіальної громади м. Вишгород на підставі розробленого нею ще у 2012 році проекту землеустрою, порушення ч. 5 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач просила:

- визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради від 30.06.2017 року №24/11 про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в місті Вишгород Вишгородського району Київської області;

- визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року №64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області;

- скасувати рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко Катерини Борисівни від 19.06.2020 року №52744678 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, що розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області;

- припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, що розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області (т. 1 а.с. 1-16).

Представники відповідача Вишгородської міської рада Київської області - Момот О., Пластун Є.В. заперечували проти задоволення вимог позивач, просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Фактичні обставини, а саме: надання рішенням Вишгородської міської ради від 07.09.2012 року №15/21 ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача; передачу 17.12.2012 року на розгляд Вишгородської міської ради розробленого позивачем та погодженого Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури, Відділом Держземагенства у Вишгородському районі проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га; внесення 21.05.2014 року інформації до Державного земельного кадастру щодо сформованої на підставі розробленого ОСОБА_2 проекту землеустрою земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га; не прийняття Вишгородською міською радою будь-якого рішення по суті переданого ОСОБА_2 17.12.2012 року на розгляд вказаного відповідача проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га; затвердження 11.06.2020 року Вишгородською міською радою проекту землеустрою щодо відведення відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га; проведення 19.06.2020 року на підставі рішення третьої особи - державного реєстратора Луценко К.Б. державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га. відповідач не заперечував.

На обґрунтування заперечень представники відповідача зазначили, що Вишгородська міська рада має виключне право як колегіальний орган приймати нормативні та інші акти більшістю депутатів від загального складу ради, у т.ч. щодо земельних питань. Зазначали, що чинним законодавством не передбачено права Вишгородської міської ради приймати рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку з відведенням цієї ж земельної ділянки ОСОБА_2 . За наявності у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рівних прав на розроблення проектів землеустрою на одну й ту ж земельну ділянку, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, яка отримає право власності на земельну ділянку, у міської ради відсутні підстави вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою, відтак, вважав відсутнє порушення права позивача. При цьому, ОСОБА_1 як учасник бойових дій антитерористичної операції має переважне право на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва згідно з п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Крім того, 30.12.2020 року представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_2 з 17.12.2012 року мала можливість звернутись до суду з метою захисту її інтересів щодо розгляду і затвердження розробленого нею проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га. Справу просив розглянути за відсутності представника відповідача(т. 1 а.с. 198-203, 210-213 т. 2 а.с. 60).

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гуськова Л.Б. проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності про що 29.09.2021 року подала до суду відповідну заяву. У судовому засіданні підтримала заперечення Вишгородської міської ради проти позову, наголошувала на втраті інтересу позивача ОСОБА_2 до спірної земельної ділянки, яка після передачі Вишгородській міські раді на розгляд проекту землеустрою з 2012 року не вчиняла належних процесуальних дій для отримання правовстановлюючого документу, уникнення реєстрації права власності на іншу особу, ігнорувала надані їй процесуальні права, зокрема, шляхом накладення арешту для перешкоджання оформлення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , який мав першочергове (переважне) право на відведення земельної ділянки як учасник бойових дій (т. 2 а.с. 91-95).

Третя особа - державний реєстратор Вишгородської міської ради Луценко К.Б. пояснень по суті позовних вимог не надала.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 30.06.2017 р. №24/11 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Визнано недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 11.06.2020 р. №64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Скасовано рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Київської області Луценко К.Б. від 19.06.2020 р. №52744678 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0815 га кадастровий номер :01:020:0152, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області. Припинено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0815 га кадастровий номер :01:020:0152, яка розташована у м. Вишгород Вишгородського району Київської області (т. 2 а.с. 213-226).

Не погодившись з рішенням районного суду, 07 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуськова Л.М. подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати оскаржуване рішення районного суду і у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. На обґрунтування скарги зазначила, що у справі наявна заява відповідачів про сплив строку позовної давності, проект позивачці був затверджений у 2012 році, а заява позивача про затвердження проекту подана 04 травня 2019 року. Рішенням № 15/21 Вишгородської міської ради від 07 вересня 2012 року ОСОБА_2 , окрім розробки проекту землеустрою, не надавалось будь-яких інших прав. Крім того, згідно до п. 14 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а відтак не має підстав вважати пріоритетність позивача чи відповідача на стадії надання дозволу і порушення прав позивача (т. 3 а.с. 1-8).

Не погодившись з рішенням районного суду, 14 березня 2023 року міський голова Вишгородської міської ради Момот О.В. подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати оскаржуване рішення районного суду і прийняти нове, яким відмовити повністю. На обґрунтування скарги зазначив, що з 2012 року ОСОБА_2 не вчиняла дій для отримання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, уникнення реєстрації прав власності іншою особою, а з заявою про затвердження погодження проекту землеустрою звернулась після втрати чинності висновку який був чинним з 10.12.2012 року до 10.12.2013 року, тобто протягом одного року. Вперше із заявою про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_2 звернулась у 2016 році, проте відповідно до протоколу № 19 від 13.09.2016 року за результатами голосування рішення не було прийнято, оскільки не набрало достатньої кількості голосів. ОСОБА_2 зверталась із заявами про затвердження проекту протягом 2017, 2019 та 2020 років на які були надані відповіді про те, що земельний висновок втратив чинність. Зазначав, що згідно ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, у т.ч. якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» не було зареєстровано протягом року з вини заявника, а тому сформована ОСОБА_2 земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі законодавчо припинила існування як об`єкт цивільного права, а її держреєстрація припинена. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності на звернення із зазначеними вимогами. Проте на вказані та інші зазначені відповідачем обставини суд першої інстанції не надав належної оцінки та дійшов помилкового висновку про задоволення позову (т. 3 а.с. 13-36).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Леськов В.П. просив залишити рішення суду без змін, а скарги - без задоволення (т. 3 а.с. 91-120).

У судовому засіданні представник Вишгородської міської ради - Черепан С.М., відповідач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Гуськова Л.М. підтримали подані ними апеляційні скарги і просили їх задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Леськов В.В. заперечував проти задоволення скарг і просив їх відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Леськова В.В., цього останній в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення третій особі державному реєстратору Вишгородської міської ради Київської області Луценко К.Б. повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця перебування (знаходження) від вказаної особи до суду не надходили (т. 3 а.с. 72-90, 126-130).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,відповідно до пункту 17 рішення Вишгородської міської ради від 07.09.2012 р. №15/21позивачці ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради (т.1 а.с.19 зворот).

17 грудня 2012 року позивачем ОСОБА_2 передано на розгляд Вишгородської міської ради розроблений та погоджений Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Відділом Держземагенства у Вишгородському районі Київської області проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га. У складі проекту землеустрою наявний Акт від 14.12.2012 року про встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки, передачі ОСОБА_2 межових знаків на зберігання (т.1 а.с.17 - 34).

З наданого на запит Вишгородської міської ради витягу з Державного земельного кадастру від 21 травня 2014 року № НВ-014 встановлено, що на підставі розробленого на замовлення позивача ОСОБА_2 проекту землеустрою 21 травня 2014 року завершено формування земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га та її реєстрацію Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі в Державному земельному кадастрі (т.1 а.с. 38 - 40).

Відповідач - Вишгородська міська рада 06.09.2016 року, 13.09.2016 року, 15.03.2017 року, 20.03.2017 року, 30.03.2017 року, 31.03.2017 року, 04.04.2017 року, 14.04.2017 року, 25.04.2017 року, 07.02.2018 року виносила на порядок денний сесії Вишгородської міської ради питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га (т. 1 а.с. 41 - 47, 249).

Проте, не зважаючи на звернення ОСОБА_2 до Вишгородської міської ради, рішення про затвердження переданого 17.12.2012 року на розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га, у власність ОСОБА_2 або про відмову у передачі Вишгородською міською радою згідно з ст. 118 Земельного кодексу України не прийнято.

Судом також встановлено, що після формування та реєстрації на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га відповідач ОСОБА_1 26 квітня 2017 року звернувся до Вишгородського міського голови Момота О.В. з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0815 га для будівництва житлового будинку та його обслуговування, що розташована у АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 227).

Рішенням Вишгородської міської ради від 30 травня 2017 року № 24/12 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Пунктом 2 рішення Вишгородської міської ради від 30.05.2017 року № 24/12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » вирішено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погодити з відповідними органами в порядку, передбаченому ст. ст. 118, 123, 186 Земельного кодексу України, а також зобов`язано відділ містобудування та архітектури Вишгородської районної державної адміністрації, територіальний орган Держгеокадастру та постійну комісію з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища виконати вимоги ст. 118, ч. 4 ст. 123, ст. 186-1 Земельного кодексу України. Також зобов`язано при розробці проекту землеустрою землевпорядну організацію та ОСОБА_1 отримати висновки органів та служб, а суб`єктів господарювання, залучених для виконання землевпорядних робіт, зобов`язано виконати проектні роботи відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про землеустрій» з уточненням площі земельної ділянки з урахуванням діючої містобудівної та земельно-кадастрової документації (т.1 а.с.180).

18 травня 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородської міської ради з заявою від 13.05.2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га Київська область Вишгородський район м. Вишгород (т. 1 а.с. 228).

З доданого до заяви ОСОБА_1 від 13 травня 2020 року витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.04.2020 року № НВ-020 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі 21.05.2014 року, тобто на підставі розробленого позивачем ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га. (т. 1 а.с. 229-230).

11 червня 2020 року Вишгородська міська рада рішенням № 64/2 затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0815 га. кадастровий номер :01:020:0152 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована у м. Вишгород Вишгородського району Київської області (т. 1 а.с. 181 - 182).

Рішенням державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко К.Б. від 19.06.2020 року № 52744678 на підставі заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від 16.06.2020 року та рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року № 64/2 вирішено провести державну реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :01:020:0152 (т.1 а.с. 54 - 59).

Спір у цій справі виник між фізичними особами щодо безоплатного отримання у власність земельної ділянки, яким орган виконавчої влади надав дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення однієї і тієї ж самої земельної ділянки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проєкту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проєкту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Дозвіл на розроблення проєкту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.

Рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, провадження № 14-301цс18, від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження № 14-28 цс 20).

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

На будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Водночас, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.01.2022 року у справі № 700/317/20 (провадження № 61-5406св21), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2021 року у справі № 712/8720/20 (провадження № 61-7076св21, постанови Верховного Суду від 28 березня 2003 року у справі № 700/313/20 та від 19 квітня 2023 року у справі № 587/235/22)).

Судом встановлено, що рішення Вишгородської міської ради від 07.09.2012 р. №15/21 про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, підготовлено та подано позивачем вже 17.12.2012 року на розгляд Вишгородської міської ради проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га, а відтак відсутні в діях позивачки зволікання із розробленням та поданням на затвердження Вишгородської міської ради проекту землеустрою, свідчать про добросовісність поведінки позивача та наявність у неї інтересу щодо отримання у власність спірної земельної ділянки.

На підставі розробленого на замовлення позивача Приватним підприємством «ЛВС ЗЕМЕКСПЕРТ» та поданого 17.12.2012 року на розгляд Вишгородській міській раді проекту землеустрою 21.05.2014 року сформовано в порядку ст.79-1 Земельного кодексу України земельну ділянку кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га та зареєстровано відомості про неї у Державному земельному кадастрі (т.1 а.с. 38 - 40).

Таким чином, з 17.12.2012 року у позивача виникли реальні законні сподівання на отримання у власність та оформлення права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:020:0152.

Заява ОСОБА_2 , подана в 2012 році зареєстрована раніше, ніж заява ОСОБА_1 подана ним у квітні 2017 року.

Відповідачем - Вишгородською міською радою не наведено доказово підтверджених об`єктивних причин відсутності можливості вчасно, в строк встановлений ч.9 ст. 118 Земельного кодексу України розглянути звернення позивача з прийняттям відповідного рішення щодо поданого 17.12.2012 року ОСОБА_2 проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, яка була сформована та внесена до Державного земельного кадастру 21.05.2014 року на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою.

Не спроможними є й доводи відповідачів про припинення існування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав у зв`язку із скасуванням державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 з посиланням на ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, оскільки статтю 79-1 ЗК України доповнено частиною тринадцятою згідно із Законом № 340-IX від 05.12.2019 року, який набрав чинності лише з 16 січня 2020 року.

Крім того, згідно з частинами 6,7 ст. 16 закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки скасовується кадастровий номер. Скасований кадастровий номер не може бути присвоєний іншій земельній ділянці.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.04.2020 року № НВ-020 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі 21.05.2014 року, тобто на підставі розробленого позивачем ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0152 площею 0,0815 га.

В свою чергу ОСОБА_1 на підставі вищевказаних рішень затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та здійснено передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що не можна визнати законним і обґрунтованим з огляду на вищенаведені положення законодавства.

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів правильно виходив з того, що, ухваливши рішення Вишгородської міської ради Київської області від 30.06.2017 р. № 24/11 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області та рішення Вишгородської міської ради Київської області від 11.06.2020 р. №64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області, яким спірну земельну ділянку передано у власність саме ОСОБА_1 , відповідач Вишгородська міська ради Київської області фактично надала необґрунтовану перевагу у відведенні земельної ділянки іншій особі, заява якої була зареєстрована пізніше за заяву позивачки ОСОБА_2 .

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновками районного суду про незаконність рішення Вишгородської міської ради Київської області від 30.06.2017 р. №24/11 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області та рішення Вишгородської міської ради Київської області від 11.06.2020 р. №64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Щодо доводів апелянтів із посиланням на Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII, то районним судом зроблений мотивований висновок, що вказаний Закон спрямований на соціальний захист певних категорій громадян та не містить механізму передачі земельних ділянок у власність. Таку процедуру визначено Земельним кодексом України, яким врегульовано суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто, саме Земельний кодекс України підлягає застосуванню при вирішенні питання щодо правомірності передачі земельної ділянки у власність.

За таких обставин суд відхиляє твердження відповідачів про переважне право ОСОБА_1 на першочергове відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва згідно з п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №587/2121/18, постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №455/1491/16-ц, від 25.02.2020 року у справі №587/378/19, від 11.03.2020 року у справі №587/2164/18, від 24.03.2020 року у справі №587/2123/18-ц.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянтів щодо незастосування районним судом строку позовної давності як підстави відмови в позові, врахувавши наступне.

Згідно з ст. 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (п. 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18), пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16).

Опубліковане на офіційному сайті (vyshgorod-rada.gov.ua) повідомлення про прийняття Вишгородською міською радою «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » № 24/12 від 30.06.2017 року не містило відомостей, що давали б змогу позивачці ідентифікувати спірну земельну ділянку, а відтак й наявність її порушеного права (т.1 а.с. 48).

З матеріалів справи вбачається, що копію рішення від 30.05.2017 року № 24/12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 » позивач отримала у вересні 2020 року на запит її представника, із зазначеним позовом позивачка звернулась у серпні 2020 року, а відтак строк позовної давності не пропущений (т.1 а.с. 175 - 183).

Звертаючись до суду з позовом позивач просила скасувати рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко Катерини Борисівни від 19.06.2020 року №52744678 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, що розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області; припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер :01:020:0152, що розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області (т. 1 а.с. 1-16).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону від 04 лютого 2019 року) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Таким чином, у розумінні наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 756/13679/16-ц, від 03 листопада 2021 року в справі № 200/11361/19, від 23 грудня 2021 року в справі № 570/5330/19, від 06 травня 2022 року в справі № 607/28363/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідачами цих обставин по справі не спростовано і об`єктивних доказів на спростування таких висновків до суду не надано.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянтів із посиланням на зазначені ними правові висновки, визнавши такі посилання помилковими.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтами судові витрати мають бути віднесені на їх рахунок.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Вишгородської міської ради Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 02 червня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова