Номер провадження: 22-ц/813/3480/23
Справа № 507/2098/21
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т.П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2022 року, постановленого під головуванням судді Дармакуки Т.П., повний текст рішення складений 27 травня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення компенсації за користування власністю, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення компенсації за користування власністю, в якому просила:

- усунути перешкоди в користуванні власністю з боку ОСОБА_1 зобов`язавши його не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 1/2 нежитлового приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію у розмірі 50% доходів за останні три роки від використання в підприємницькій діяльності спільного майна нежитлового приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 90 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона та відповідач є співвласниками по 1/2 частині нежитлового приміщення магазину із складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , але вона позбавлена користуватися своєю власністю, оскільки відповідач перешкоджає її в цьому. Приміщення магазину використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльністю, а тому вона має право на компенсацію в розмірі 1/2 частини доходів, які отримав відповідач від використання магазину.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 1/2 частиною нежитлового приміщення магазину із складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні 1/2 частиною нежитлового приміщення магазину із складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 50% доходів за останні три роки від використання в підприємницькій діяльності спільного майна нежитлового приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , що складає на 27602 грн. 75 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення, а саме: в частині стягнення коштів з відповідача, тому що факт користування 1/2 частиною магазину зі складом, яка належить позивачці судом не встановлено, а позивачкою чи її представником не доведений у суді, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд формально віднісся до розгляду справи і поверхнево дослідив наявні докази. Позивач не довела, що відповідач користувався саме частиною позивача, а не своєю 1/2 частиною.

Також, апелянт вказав, що місцевий суд втрутився в господарську діяльність і перерозподілив дохід за досить сумнівних доказів позивача і не надавши належну оцінку доказам відповідача і його поясненням, що колишнє подружжя має певні домовленості щодо користування майном, які вони виконували. Крім того, до моменту дарування відповідачем своєї 1/2 частини житлового будинку, відповідач користувався лише своєю 1/2 частиною приміщення, а інша, що належить позивачці не використовувалася для господарської діяльності.

Рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні власністю не оскаржується та не переглядається.

Відзиву до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 24 травня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 129-132).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції учасниками справи до суду подано не було.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (01 червня 2023 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками нежитлового приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м. (а.с. 7-8).

Згідно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на підставі рішення суду від 21.10.2014 року по справі № 507/844/14-ц зареєстроване право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення магазину зі складом, за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 68,3 кв.м. (а.с. 9).

Згідно з актом, складеним депутатом Зеленогірської селищної ради від 02.12.2021 року, у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованим за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 здійснюється комерційна діяльність, а саме торгівля продуктами харчування та іншими товарами (а.с. 12).

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення компенсації за користування власністю (упущеної вигоди) ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідач перешкоджає її користуватися її часткою магазину, та використовує спільне приміщення для здійснення підприємницькою діяльністю та отримає доходи.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до податкових декларацій про майнових стан і доходи за 2019 рік складають 12710 грн. 81 коп., за 2020 рік - 24173 грн. 60 коп., за 2021 рік 18321 грн. 09 коп., загальна сума доходу ОСОБА_1 за період 2019-2021 роки становить 55205 грн. 50 коп., а тому суд першої інстанції прийшов висновку про те, що в силу ст. 359 ЦК України із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 1/2 частину доходу , який отримано відповідачем від використання приміщення магазину, що становить 27602 грн. 75 коп., в задоволенні решти позову слід відмовити, так як вимоги про стягнення компенсації в розмірі 90000 грн. доведені позивачем частково.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода)- частина друга статті 22 ЦК України.

Отже у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

На підставі частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиції викладена Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Матеріали справи не містять доказів, які також не долучені під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції про те, що позивачка ОСОБА_3 є особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, та з урахуванням поведінки відповідача, ОСОБА_3 зазнала збитки, які відповідають 50% доходів за останні три роки ОСОБА_1 , від використання ним нежитлового приміщення магазину.

Також колегія суддів, звертає увагу, що приміщення магазину, між сторонами не розподілене в натурі, а є спільною сумісною власністю.

Згідно із положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на 1/2 частини магазину 19.03.2015 року, однак на підтвердження доказів того, що ОСОБА_1 не дає можливості використовувати приміщення магазину, ОСОБА_3 надала копії звернень до правоохоронних органів у жовтні 2021 року (а.с.9,10).

У постанові Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 61-1912св18 зазначено, що упущеною вигодою вважаються неотриманні доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Позивач повинен довести, що з вини відповідачів він не отримав прибуток, на який мав право розраховувати. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина четверта статті 623 ЦК України). Між тим особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов`язання іншою особою.

Позивач обґрунтовуючи суму збитків, послався на дохід, отриманий ОСОБА_1 з 2019-2021 рік, тоді як законодавець вимагає доведеності реальної можливості отримання коштів за умови належного виконання зобов`язань.

Позивачем не надано доказів того, що він реально міг отримати таку вигоду, займаючись підприємницькою діяльністю в 1/2 частині належного їй приміщення.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність розгляду справи у порядку спрощеного провадження, колегія суддів вважає такими, що задоволенню не підлягають з підстав того, що відповідно до ухвали суду про відкриття провадження по справі, суд призначив розгляд справи у спрощеному провадженні у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України з викликом сторін, які приймали участь у розгляді справи, що підтверджується протоколами судових засідань.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів прийшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині задоволення позову про стягнення компенсації за користування власністю підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в цій частині у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До суду першої інстанції позивачка сплатила 908 грн. судового збору за немайнову вимогу (про усунення перешкод) та 908 грн. за майнову вимогу (про стягнення 90000 грн.) (а.с. 1, 24).

ОСОБА_5 не оскаржував рішення суду в частині задоволення позову про усунення перешкод.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_5 мав сплатити 1342 грн. (150% від позовних вимог).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких підстав з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню різниця сплати за судовий збір у суді апеляційної інстанції (1342 грн.) та судового збору сплаченому у суді першої інстанції (908 грн.) у розмірі 434 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2022 року в частині стягнення компенсації за користування власністю та розподілу судових витрат скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення стягнення компенсації за користування власністю залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 434 гривні.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 червня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра