КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/998/22 Головуючий у суді І інстанції Петришин Н.М.
Провадження № 22-ц/824/1083/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь 92 751,97 грн інфляційних втрат та 19 935,58 грн трьох процентів річних, а всього - 112 687,55 грн за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі № 361/6329/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» 153 082,02 грн заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2004 року. Однак відповідач в примусовому порядку обов`язок зі сплати заборгованості, покладений на нього рішенням суду, своєчасно не виконав, а тому має нести відповідальність у вигляді сплатикредитору сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 26 лютого 2016 року по 24 листопада 2021 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 6 758,58 грн та судовий збір у розмірі 148,83 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, покладене на нього рішенням суду від 25 лютого 2016 року, тому у зв`язку з порушенням ним строків повернення кредитних коштів в позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України.

Оскільки відповідач заявив про застосування наслідків спливу загального строку позовної давності до спірних правовідносин, то інфляційні втрати та 3 % річних необхідно розраховувати із 01 лютого 2019 року до дня звернення до суду (лютий 2022 року), а не з 2016 року.

Разом з тим, суд визнав наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат таким, що суперечить вимогам законодавства, адже відповідачем здійснювалось погашення заборгованості протягом періоду нарахування інфляційних втрат, чого позивач не відобразив у розрахунку, а здійснював нарахування, виходячи виключно із присудженої судом суми боргу, що не відповідає установленим обставинам справи. Позивач не надав будь-яких інших розрахунків та виписок щодо сплачених сум, а суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок інфляційних втрат.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог банку про стягнення з боржника 3 % річних за період з 01 лютого 2019 року по 14 жовтня 2021 року (дати фактичного виконання рішення суду) у розмірі 6 758,58 грн, а вимоги про стягнення інфляційних втрат є необґрунтованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Зелену Н.Ю. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, застосовуючи загальну позовну давність до спірних правовідносин, не врахував пункт 6.7 договору про іпотечний кредит, в якому сторони збільшили строк позовної давності до 10 років, а відтак сума заборгованості правомірно була нарахована на підставі частини другої статті 625 ЦК України, починаючи з 26 лютого 2016 року.

Позивач вказує, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно експертним шляхом. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною.

За наявного в матеріалах справи помісячного розрахунку інфляційних втрат суд повинен був стягнути заборгованість в межах збільшеної позовної давності, проте обставина розміру заборгованості відповідача перед кредитором не була встановлена, що призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2004 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 573, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 22 000 доларів США зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном повернення до 21 жовтня 2019 року (а.с. 6-13).

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого позивач набув всі права вимоги, в тому числі за вказаним договором про іпотечний кредит № 573 від 22 жовтня 2004 року (а.с. 31-51).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі № 361/6329/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2016 року, позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 153 082,02 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 25-28).

Постановою головного державного виконавця Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19 жовтня 2021 року закінчено виконавче провадження № 52320399 щодо виконання виконавчого листа, виданого 25 серпня 2016 року на підставі вищевказаного судового рішення, у зв`язку з тим, що виконавчий документ виконано фактично в повному обсязі, кошти стягнуті на депозитний рахунок відділу (а.с. 86).

Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно рішення суду, у зв`язку із затримкою виконання грошового зобов`язання у відповідача виникла заборгованість на підставі частини другої статті 625 ЦК України, яка станом на 24 листопада 2021 року становить 112 687, 55 грн, з яких: сума заборгованості 3 % річних - 19 935, 58 грн; сума заборгованості за інфляційними втратами - 92 751,97 грн (а.с. 29, 30).

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що позивачем надано розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат за 5 років та 8 місяців, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому розрахунки починаються із суми заборгованості згідно із рішенням суду у розмірі 153 082, 02 грн, але станом на травень 2019 року сума заборгованості у розрахунках відрізняється. Протягом спірного періоду зменшення заборгованості відбувалось щомісячно, однак у розрахунку інфляційних втрат позивачем цього не вказано, а здійснено нарахування, виходячи виключно із присудженої суми боргу (а.с. 75, 76).

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі № 361/6329/15-ц, яке набрало законної сили 17 травня 2016 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що за період часу з 17 травня 2016 року(дата набрання рішення законної сили) по 19 жовтня 2021 року (дата винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) ОСОБА_1 мав грошове зобов`язання перед АТ «Альфа-Банк», що підтверджується судовими рішеннями у справі № 361/6329/15-ц, це грошове зобов`язання вчасно не виконано боржником, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України він має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 17 травня 2016 року,між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, яке фактично виконано тільки у жовтні 2021 року, тому відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання, має відшкодувати позивачу інфляційні втрати та 3% річних.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Встановлено, що у даній справі АТ «Альфа-Банк»пред`явило позов про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3 % річних08 лютого 2022 року згідно штемпеля на поштовому конверті (а.с. 62), тому період, за який необхідно проводити стягнення заявлених позивачем сум, становитиме з лютого 2019 року по жовтень 2021 року (закінчення виконавчого провадження).

У відповідності до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі № 361/6329/15-ц, ОСОБА_1 має невиконане грошове зобов`язання перед банком у розмірі 153 082,02 грн.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, належним чином дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості трьох процентів річних згідно рішення суду, в якому відображені сплачені відповідачем суми боргу після ухвалення рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, та надавши йому відповідну правову оцінку, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з боржника на користь банку 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 01 лютого 2019 року по 14 жовтня 2021 року у розмірі 6 758,58 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевий суд не врахував положення пункту 6.7 договору про іпотечний кредит, в якому сторони збільшили строк позовної давності до 10 років, колегія суддів відхиляє як безпідставні.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом та достроково стягнув в судовому порядку заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим змінив строк виконання зобов`язання.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Тобто, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишається несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то таким діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що АТ «Альфа-Банк» у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилалося на статтю 625 ЦК України і розрахунок заборгованості виконаний під 3 % річних, які і передбачені вказаною нормою.

У справі, яка переглядається, банк просив стягнути з ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 153 082,02 грн, яка стягнута з нього рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у справі № 361/6329/15-ц.

Отже, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло на підставі рішення суду, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчило зміну строку дії договору кредиту, оскільки звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, тому право кредитора нараховувати проценти за договором кредиту припинилося, а кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, договір про іпотечний кредит № 573 від 22 жовтня 2004 року припинив свою дію у зв`язку із реалізацією кредитором свого права на дострокове повернення кредиту згідно рішення суду від 25 лютого 2016 року у справі № 361/6329/15-ц, яке набрало законної сили 17 травня 2016 року, тому його положення, в тому числі щодо збільшеного строку позовної давності, не застосовуються.

Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Суд першої інстанції, відмовивши у стягненні інфляційних втрат в заявленому розмірі, вірно звернув увагу, що позивачем проведено розрахунок виходячи з того, що погашення основної суми боргу за рішенням суду не відбувалося, тоді як згідно розрахунку 3 % річних та доданих до відзиву на позовну заяву документів із виконавчого провадження вбачається, що відповідачем здійснювалось погашення заборгованості протягом періоду нарахування інфляційних втрат.

Так, порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»).

У разі, якщо погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднімається основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначав, що розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, є неправильним, оскільки в ньому не враховано періодичної сплати основної суми боргу, а індексацію грошових коштів визначено виходячи із того, що погашення боргу не відбувалося взагалі.

При зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу «і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн). Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць, який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Таку формулу розрахунку інфляційних втрат наведено Верховним Судом у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19, а також Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 904/3546/19.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Встановивши, що на підтвердження наявності в ОСОБА_1 заборгованості по втратам від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання банк надав розрахунок інфляційних втрат згідно рішення суду, який суперечить вимогам законодавства, оскільки відповідачем здійснювалось погашення заборгованості протягом періоду нарахування зазначених втрат, чого позивач не відобразив у розрахунку, а здійснював нарахування, виходячи виключно із присудженої судом суми боргу, що не відповідає установленим обставинам справи та фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу з урахування встановленого індексу інфляції.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції спростовано розмір заборгованості інфляційних втрат, заявлений позивачем, і останній не надав будь-яких інших розрахунків та не просив провести у справі судово-економічну експертизи, натомість долучивши до позовної заяви клопотання про розгляд справи за відсутності представників банку.

Колегія суддів зауважує, що у справі, яка переглядається, на спростування відповідних висновків місцевого суду АТ «Альфа-Банк» мало можливість додати до апеляційної скарги документальне обґрунтування заборгованості по втратам від інфляції, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких суд апеляційної інстанції був би спроможний самостійно здійснити перерахунок заявленої суми. Проте під час розгляду справи банк не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним розміру заборгованості інфляційних втрат, переклавши свій обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, на суд першої інстанції.

В оцінці поведінки та способу ведення справ банком Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 (провадження № 61-17825св21) враховував те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній