Провадження №2/522/2301/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Чернявської Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Купцова С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої ДТП,

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої ДТП.

В обґрунтування позову зазначено, що 04 липня 2019 року сталась ДТП за участю т/з ВАЗ 210994-20 під керуванням ОСОБА_3 та мотоцикла Honda CBR 600, під керуванням ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду, Позивач зазначила, що Відповідачем порушені вимоги ПДР України, що підтверджується висновком експерта, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0002421 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

У відповідності до Звіту з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу від 16.06.2020 року складає 38 950,63 гривень. А відтак Відповідачем спричинено Позивачу збитки в розмірі 38 950,63 гривень.

Також, Позивач зазначила, що з моменту скоєння ДТП, останній довелось самостійно шукати гроші для ремонту автомобіля, через що тривалий час Позивач не могла вночі спати. Крім того, Позивачка не мала змоги пересуватись громадським транспортом, оскільки у неї є дитина з вадами ЦНС, а відтак просила стягнути моральну шкоду в розмірі 30 000, 00 гривень.

У зв`язку з вищевикладеним, Позивач просив стягнути з Відповідача 38 950, 63 гривень матеріального збитку, 30 000 гривень моральної шкоди та 8 000, 00 гривень витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката та вирішити питання про стягнення суми судового збору.

Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Протокольною ухвалою суду від 26 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті.

Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення доказів повернуто заявнику.

В судовому засіданні 16 грудня 2022 року представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив про їх необґрунтованість.

20 лютого 2023 року від представника Відповідача до суду надійшли пояснення, у відповідності до яких останній заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки в якості доказу вини Відповідача у спричиненні шкоди Позивачу є лише посилання на витяг з ЄРДР від 05.07.2019 року за № 0002421, проте у зазначеному витягу не міститься інформації в наслідок дій кого з учасників ДТП сталось зіткнення транспортних засобів.

14 квітня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, у відповідності до яких зазначено, що позивачем у якості доказу величини заподіяної шкоди, надано звіт № 159-21 від 05.08.2021 року «З визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу», який складено ОСОБА_5 , проте з відповіді Міністерства юстиції України від 04 квітня 2023 року вбачається, що строк дії свідоцтва ОСОБА_5 закінчився ще 09.06.2011 року, а відтак його кваліфікація вважається втраченою. З огляду на вищевикладене, представник Відповідача вважає, що наданий Позивачем звіт є неналежним доказом.

10 жовтня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

11 серпня 2023 року від третьої особи ОСОБА_4 до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності, просив винести рішення суду на власний розсуд.

12 жовтня 2023 року від представника Позивачів та третьої особи адвоката Косова В.І. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судове засідання 29 листопада 2023 року сторони не зявились.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з червня 2020 року.

Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2019 року об 21 годині 51 хвилин у м. Одеса на перехресті вул. К.Комарова - Ген. Петрова, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 210994-20» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мотоцикла «Honda CBR 600R» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого з травмами отриманими при дорожньо-транспортній пригоді доставлено до МКЛ-1.

Зазначені обставини відображені у Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням : 0002421 від 05.07.2019 року.

28 травня 2020 року Слідчим відділом Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області постановлена Постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002421 від 05.07.2019 року, у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_2 .

З зазначеної Постанови про закриття кримінального провадження від 28 травня 2020 року вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 04.07.2019 року о 21:51 годині у м. Одесі на перехресті вул. К. Комарова - Ген. Петрова, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 210994-20» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мотоцикла «Honda CBR 600R» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого з травмами отриманими при дорожньо-транспортній пригоді доставлено до МКЛ-1.

Згідно висновку експерта № 19-7857/7858 від 21.05.2020 року дії водія мотоцикла «Honda CBR 600R» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п. 8.7.3 «г», 12.4, 12.9 «б» ПДР України і знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної події.

У відповідності до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на вищевикладене, з врахуванням Постанови про закриття кримінального провадження від 28 травня 2020 року, судом встановлено, що дії водія мотоцикла «Honda CBR 600R» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п. 8.7.3 «г», 12.4, 12.9 «б» ПДР України і знаходились в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди 04 липня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, під час ДТП поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ОСОБА_2 був відсутній.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначив, що в наслідок дорожньо-транспортної пригоди поніс матеріальні збитки в розмірі 38 950, 63 гривень та на підтвердження чого було надано Звіт № 12-06-20 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу від 16.06.2020 року, спричинених власниці автомобіля ВАЗ 210994-20» д.н.з. НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, Звіт № 12-06-20 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу від 16.06.2020 року був складений оцінювачем-автотоварознавцем, судовим експертом - авто товарознавцем Стрембій Михайлом Васильовичем.

Відповідно ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово- психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово- експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію.

Відповідно ст. 9 Закону України «Про судову експертизу», атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом.

Згідно інформації, яка надана Міністерством юстиції України від 04.04.2023 року на запит представника Відповідача та міститься на сайті Міністерства юстиції України, а саме Реєстру атестованих судових експертів встановлено, що ОСОБА_5 був атестованим експертом до 10 червня 2011 року, а відтак відсутній серед атестованих судових експертів.

За таких обставин, наданий позивачем висновок експерта не відповідає вищевказаним нормам Закону України «Про судову експертизу» та виконаний особою, яка відсутня у вищевказаному реєстрі, тобто без відповідної атестації експерта.

Відтак, зазначений документ не відповідає ст. 76 ЦПК України, а отже не може бути доказом у справі, оскільки згідно ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана майну одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

За приписами ст.1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, потерпілий з метою відновлення свого втраченого майна, внаслідок противної поведінки завдавача такої шкоди, не обмежений у праві на відшкодування за рахунок винної особи реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, навіть після проведення страховиком оплати страхового відшкодування.

При цьому, в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доведеності розміру вартості втраченого майна, покладається на позивача у справі.

Разом з тим, наданий Позивачем Звіт № 12-06-20 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу від 16.06.2020 року до суду, як доказ, не може бути прийнятий судом, так як є неналежним. Тобто, фактичний розмір шкоди є недоведеним.

Належний доказ експертний висновок суду не наданий, клопотання з цього приводу позивачем не заявлялось.

Данні про те, що позивач з метою відновлення свого пошкодженого автомобіля витратив кошти, розмір яких зазначено у позовних вимогах, з його боку не підтверджено.

Зважаючи на викладене суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а відтак в задоволені позовної заяви слід відмовити.

З приводу вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме причинний зв`язок між діями Відповідача та спричиненою моральною шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наведених положень, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 1167, 1187,1194 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої ДТП відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 05 грудня 2023 року

Суддя Чернявська Л.М.