Постанова

Іменем України

29 травня 2023 року

м. Київ

справа № 607/14106/13

провадження № 61-1970св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Бершадської Г. В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Тернополі до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк», банк) в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» в м. Тернополі звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що між ВАТ «Укрексімбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», та Приватним підприємством «Продекспорт» (далі - ПП «Продекспорт») протягом 2005-2009 років укладено вісім кредитних договорів: від 13 липня 2005 року №№ 18105К15/2102, 6605К48; від 19 липня 2006 року № 6606К35; від 27 липня 2006 року № 6606К38; від 06 вересня 2006 року № 6606К44; від 05 листопада 2007 року № 6607К23; від 01 червня 2009 року № 6609К5, від 01 липня 2009 року № 6609К9.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаними кредитними договорами 30 грудня 2010 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір застави № 661027, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюком І. Л., предметом якого є належна відповідачу частка в статутному фонді приватного підприємства «Олешанські гіпси» (далі - ПП «Олешанські гіпси») в розмірі 40 % статутного фонду.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за вказаними кредитними договорами виникла заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2013 року становить 197 504 593,91 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд із метою погашення заборгованості за наведеними кредитними договорами звернути стягнення на 40 % статутного фонду ПП «Олешанські гіпси», які належать ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 07 листопада 2013 року позов ПАТ «Укрексімбанк» про звернення стягнення на предмет застави задовольнив.

Звернув на користь ПАТ «Укрексімбанк» стягнення на предмет застави за договором застави від 30 грудня 2010 року № 661027, а саме - на належну ОСОБА_1 частку в статутному фонді ПП «Олешанські гіпси» в розмірі 40 %, заставною вартістю 1 000,00 грн.

Вирішив питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, у жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою як особа, яка не брала участі у справі, проте вважав, що вказаним рішення порушені його права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що він є співзасновником ПП «Олешанські гіпси» з часткою у статутному капіталі 60 %. Розглядаючи справу за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - належну ОСОБА_1 частку 40 % у статутному фонді ПП «Олешанські гіпси», суд не встановив осіб, прав та обов`язків яких може стосуватись рішення, не вирішив питання про їх залучення до участі у справі.

Крім того, вказував на те, що сума заборгованості визначена судом при неправильному застосуванні норм матеріального права. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Сторонами кредитних договорів не узгоджено істотні умови цих договорів, отже, вони є неукладеними. Заставою може бути забезпечено виконання лише дійсного зобов`язання. Крім цього, до загальної суми заборгованості за договорами кредиту судом враховано відсотки, які безпідставно нараховані банком після закінчення строку кредитування, а саме: за період з 01 травня 2013 року до 16 жовтня 2013 року.

04 листопада 2022 року ПАТ «Укрексімбанк», правонаступником якого є АТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_1 подали до апеляційного суду письмову заяву про визнання нечинним рішення суду першої інстанції та затвердження мирової угоди.

ОСОБА_2 подав до суду письмову заяву про слухання справи за його апеляційною скаргою без його участі, а також повідомив, що він не заперечує щодо затвердження судом мирової угоди.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 30 грудня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2013 року у цій справі закрив.

Заяву банку та ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди залишив без розгляду.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права та інтереси ОСОБА_2 . Суд не прийняв до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що сума заборгованості визначена судом при неправильному застосуванні норм матеріального права, а також інші доводи, оскільки вважав вказані доводи такими, які не стосуються і не порушують права ОСОБА_2 , який не є стороною кредитних договорів чи договору застави.

Залишаючи без розгляду заяву банку та ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди, апеляційний суд виходив з того, що оскаржуване судове рішення перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, а тому сторони вправі укласти мирову угоду в процесі виконання відповідно до вимог статті 434 ЦПК України.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

06 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме: не застосування судом норм права - статей 207, 373 ЦПК України, які підлягали застосуванню.

Касаційна скарга мотивована тим, що закон передбачає можливість суду затвердити мирову угоду або відмовити у затвердженні мирової угоди, однак не передбачає можливості залишення без розгляду заяви про затвердження мирової угоди.

Вказує, що сторони, які на стадії апеляційного перегляду рішення суду уклали мирову угоду та подали до суду апеляційної інстанції заяву про затвердження такої мирової угоди, вправі очікувати застосування норм процесуального законодавства (статей 49, 207, 373 ЦПК України), які дають сторонам право укласти мирову угоду в суді апеляційної інстанції незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Протилежне тлумачення норм процесуального законодавства (статей 49, 207, 373 ЦПК України) є порушенням судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та суперечить рішенням Європейського суду з прав людини в контексті «права на справедливий суд».

Суд апеляційної інстанції, отримавши заяву про затвердження мирової угоди, повинен був перевірити дотримання сторонами норм статті 207 ЦПК України та, встановивши відсутність підстав для відмови у затвердженні мирової угоди, постановити ухвалу про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнати нечинним рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закрити провадження у справі.

Доводи інших учасників справи

У березні 2023 року банк подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому підтримує її доводи та вказує на їх обґрунтованість, а тому просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу для подальшого розгляду апеляційним судом.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що протягом 2005-2009 років між ВАТ «Укрексімбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «Укрексімбанк», та ПП «Продекспорт» укладено кредитні договори, загальна заборгованість за якими станом на 31 жовтня 2013 року складала 197 504 593, 91 грн.

ОСОБА_1 є одним із засновників ПП «Продекспорт», а з 01 квітня 2010 року також є керівником цієї юридичної особи (т. 2 а. с. 24-32).

З метою забезпечення виконання боржником ПП «Продекспорт» умов кредитних договорів між банком та ОСОБА_1 30 грудня 2010 року укладено договір застави, відповідно до умов якого заставодавець ОСОБА_1 передав належні йому корпоративні права - частку у розмірі 40 % в статутному фонді ПП «Олешанські гіпси» заставодержателю.

Із змісту договору застави вбачається, що на укладення цього договору отримано згоду співвласника ПП «Олешанські гіпси» ОСОБА_2 , що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою.

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 визнав позовні вимоги та не оскаржував в апеляційному порядку рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2013 року, яке набрало законної сили та було звернено до примусового виконання.

За заявами ОСОБА_1 Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області неодноразово відстрочував виконання вказаного судового рішення.

Станом на час подання апеляційної скарги та розгляду її апеляційним судом рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2013 року перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, що підтвердили у судовому засіданні представники ОСОБА_1 та банку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Закриваючи апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 як особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання щодо прав, інтересів або обов`язків ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не оскаржував ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження, а також те, що касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо неправомірності таких висновків суду, то колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав виходити за межі доводів касаційної скарги та не надає правової оцінки висновкам суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження.

Щодо заяви позивача та відповідача про затвердження мирової угоди

У справі, яка переглядається, апеляційним судом установлено, що у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 визнав позовні вимоги банку та не оскаржував в апеляційному порядку рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2013 року. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили та було звернено до примусового виконання.

Крім того, суд встановив, що за заявами ОСОБА_1 Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області неодноразово відстрочував виконання вказаного судового рішення.

Станом на час подання апеляційної скарги та розгляду її апеляційним судом рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2013 року перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, що підтвердили у судовому засіданні представники ОСОБА_1 та банку.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач, зокрема, вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до статті 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити певні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови мирової угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Системний аналіз зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що укладення мирової угоди є правом сторін, яким вони можуть скористатися у будь-який момент судового розгляду, тобто після відкриття провадження у справі судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції та до ухвалення судового рішення за результатами такого розгляду.

Після ухвалення судового рішення судовий процес припиняється. Разом з тим, процес захисту прав продовжується у формі виконання судового рішення, яке може відбуватися у добровільному чи примусовому порядку (виконавче провадження).

У справі, яка переглядається, ні позивач, ні відповідач не оскаржував рішення суду першої інстанції. Рішення суду набрало законної сили, відкрито виконавче провадження.

З апеляційної скаргою на рішення суду першої інстанції звернулася особа, яка не є учасником справи, але вважала свої права порушеними, при цьому порушення прав цієї особи не знайшло свого підтвердження, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття апеляційного провадження.

Отже, по суті справа судом апеляційної інстанції не переглядалася, апеляційна скарга подана не стороною у справі. За таких обставин, коли по суті відсутнє апеляційне провадження щодо перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не може вирішувати процесуальне питання про відмову позивача від позову чи затвердження мирової угоди.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 591/1506/14 (провадження № 61-17709св21).

Колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені права укласти мирову угоду в процесі виконання рішення суду відповідно до вимог статті 434 ЦПК України.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко