Справа № 130/218/22
Провадження № 22-ц/801/1036/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 рокуСправа № 130/218/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2023 року, ухвалене у складі судді Верніка В. М. в приміщенні суду в м. Жмеринка,

в с т а н о в и в :

24.01.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом (вх № 961/22) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона працює оператором сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка. У грудні 2021 року роботодавець почав вимагати подання нею медичну інформації щодо вакцинації проти COVID-19 та обмежив право на працю у спосіб відсторонення від роботи. Зокрема, 09.12.2021 року їй було вручено наказ від 08.12.2021 року № 1245 про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вважає, що вимоги відповідача порушують її право на працю, а сам наказ про її відсторонення від роботи у зв`язку із відмовою робити щеплення проти COVID-19, є протиправним. На її переконання незаконність оскарженого наказу обумовлюється тим, що норми Конституції України мають пріоритет щодо застосування до норм іншого законодавства, а конституційні права та свободи людини не можуть бути звужені іншими законами та підзаконними нормативними актами; норми законодавства не передбачають можливості відсторонення працівника від роботи у зв`язку із відмовою від щеплення проти COVID-19; щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим, а людина має право на відмову від здійснення вакцинації; вакцинація проти COVID-19 носить експериментальний характер. Оскільки її незаконно відсторонено від роботи, вона підлягає поновленню на посаді, а відповідача слід зобов`язати виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 08.12.2021 року № 1245 «Про відсторонення від роботи», поновити її на роботі; зобов`язати відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2023 року позов задоволено.

Визнати незаконним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Південно-західна залізниця" АТ "Українська залізниця" від 08.12.2021 року № 1245 «Про відсторонення від роботи».

Поновлено ОСОБА_1 з 09.12.2021 року на роботі у Виробничому підрозділі Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді оператора сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Жмеринська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29174 (двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят чотири) гривні 58 копійок, та на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 13.04.2023 року АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу (вх. № 1546), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивача не звільняв відповідач з роботи, а відсторонив, а з 28.02.2022 року відповідно до наказу № 240/ОС відповідач допустив позивача до роботи.

Відповідачем не було порушено індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, в тому числі співробітників та осіб, які користуються послугами залізниці, мають право на безпечне користування транспортом і відповідно до чинного законодавства не підлягають вакцинації№ інших працівників цього ж підприємства, які здійснили у встановленому державою порядку щеплення до 09.12.2021 року. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3,27 та 49 Конституції України.

Відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем відповідно до норм чинного законодавства.

03.05.2023 року на електронну адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. № 1839), в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

10.05.2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (вх. № 4139).

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 та адвокат Чешковський В. А. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в основній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 працює у Виробничому підрозділі «Жмеринська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді оператора сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка /а. с. 8-10/.

Згідно акту від 03.12.2021 року комісією ВП Жмеринська дирекція залізничних перевезень ст. Жмеринка констатовано поінформованість ОСОБА_1 із змістом наказу НЗК-09/8258 від 02.12.2021 року, яким викладено роз`яснення щодо обов`язковості профілактичних щеплень від хвороби COVID-19 та наслідки ухилення від цих регламентованих заходів /а. с. 41, 42-43/.

Відповідно до відомостей листа-ознайомлення працівників ВП Жмеринська дирекція залізничних перевезень ст. Жмеринка із змістом певних положень законодавства України щодо обов`язкових профілактичних щеплень з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, наслідків відмови або ухилення від такого профілактичного щеплення та необхідності представлення керівнику включно до 08.12.2021 року документа про вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань, міститься вказівка про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення, датована 06.12.2021 року /а. с. 40/.

Згідно акту від 09.12.2021 року комісією ВП Жмеринська дирекція залізничних перевезень ст. Жмеринка підтверджено не надання 09.12.2021 року позивачем ОСОБА_1 документа, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 /а. с. 44/.

Наказом ВП Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08.12.2021 року № 1245, виданого на підставі вимог ст.46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зі змінами, враховуючи ненадання підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, ОСОБА_1 оператора сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка відсторонено від роботи з 09.12.2021 року до моменту усунення нею причин відсторонення. Крім іншого, наказано на час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювати /а. с. 7/.

Згідно з довідками про доходи від 07.02.2022 року № ф-36 та від 09.02.2022 року № ф-41 за вказаним місцем роботи позивачу ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за період з січня 2021 року до грудня 2021 року в загальній сумі 136051,95 грн /а. с. 20, 25/.

Відповідно до копії наказу ВП Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 28.02.2022 року № 240/ОС визначено допустити до роботи оператора сортувальної гірки 5 розряду ст. Жмеринка ОСОБА_1 з 28.02.2022 року /а. с. 45/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що застосування до ОСОБА_1 встановлених Переліком № 2153 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Вмотивованого обґрунтування такої необхідності преамбула оспорюваного наказу відповідача від 08.12.2022 року не містить. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

КЗпП України не врегульоване питання про відновлення становища, яке існувало до порушення права працівника у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Іншого способу захисту цивільних прав, як поновлення на роботі, даний Кодекс не містить.

Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середню заробітну плату в розмірі 29174 грн 58 коп за час вимушеного прогулу з часу відсторонення позивача від роботи з 09.12.2021 року до 27.02.2022 року включно, дата якої передує даті допущення відповідачем до роботи позивача на попередньо займаній посаді, обраховану відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що при розгляді справ даної категорії судам слід враховувати, чи застосуванню до працівника передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів передувала індивідуальна оцінка виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема встановлення об`єктивної необхідності під час їх виконання особисто контактувати з іншими людьми. Також, судам слід встановити наявність або відсутність фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме даного працівника від роботи.

Як вбачається з матеріалів справи при видачі наказу та відстороненні позивача від роботи відповідачем не досліджувалося та у суді першої інстанції не стверджувалося, що, обіймаючи посаду оператором сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка, позивач могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. ЇЇ відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Суду слід врахувати чи обгрунтував відповідач необхідність відсторонення позивача через створення ним загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв працівника заробітку.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції установлено, що при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує її право на працю.

Також встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді оператора сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка.

Наказом дирекції за підписом начальника Буравського В. Л. виробничого підрозділу Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 08.12.2021 року № 1245, виданого на підставі вимог ст.46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зі змінами, враховуючи не надання підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, позивача ОСОБА_1 оператора сортувальної гірки 5 розряду станції Жмеринка відсторонено від роботи з 09.12.2021 року до моменту усунення нею причин відсторонення. Крім іншого, наказано на час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювати.

Вінницький апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовної вимоги про скасування наказу про відсторонення, оскільки застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суд першої інстанції не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів та не зазначив переконливих підстав на підтвердження правомірності своїх дій в частині нагальної необхідності відсторонення позивачки від роботи.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правомірний висновок про скасування наказу про відсторонення позивача від роботи.

Щодо стягнення невиплаченого заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що

«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19».

У справі, що переглядається встановлено, що позивач з 09.12.2021 року до 27.02.2022 року включно перебувала у вимушеному прогулі.

28.02.2022 року позивач допущена відповідачем до роботи /а. с. 45/.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виходячи з розмірів нарахованої позивачу за повні останні два місяці до її відсторонення заробітної плати, а саме за жовтень та за листопад 2021 року, середньоденного заробітку позивача в розмірі 540,27 грн пропорційно сумі робочих днів у дані місяці ((11304,08 грн + 11387,17 грн) / (20+22)), за час вимушеного прогулу в період з дня неправомірного відсторонення від роботи 09.12.2021 року включно до дати 27.02.2022 року, яка передувала даті самостійного поновлення її на роботі відповідачем, період якого включає 16+19+19 робочих днів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток в розмірі 29174,58 грн (540,27 грн х 54 дні).

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Враховуючи, що відсторонення позивача від роботи було неправомірним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року у справі № 130/3510/21.

За таких обставин колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо вимог про поновлення на роботі, апеляційний суд виходить з наступного.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КУпАП).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про поновлення позивача на роботі, не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не звільнена з роботи.

Окрім цього, 28.02.2022 року відповідачем було допущено позивача до роботи, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції, тому рішення суду в частині позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі слід скасувати, провадження в справі в цій частині належить закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки відсутній предмет спору.

Підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права (пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі скасуванню з ухваленням нового судового рішення про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі. В іншій частині рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2023 року у даній справі слід залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2023 року скасувати в частині задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі закрити.

В іншій частині рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 01.06.2023 року.