Справа № 491/330/23
Провадження № 2/493/251/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суду Одеської області у складі:

головуючого-судді Тітової Т.П.

за участю секретаря Сирота О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в залі суду в м. Балта цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», за участю третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

27.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ананьївського районного суду Одеської області з позовом до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», за участю третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

Розпорядженням в. о. голови Ананьївського районного суду Одеської області від 31.03.2023 р. «Щодо передачі справи до іншого суду у зв`язку з неможливістю утворення складу суду» матеріали цивільної справи №491/330/23 передано до Балтського районного суду Одеської області.

12.04.2023 року матеріали даної цивільної справи надійшли на адресу Балтського районного суду Одеської області та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду за головуванням судді Тітової Т.П.

Ухвалою судді від 13.04.2023 р. провадження по даній цивільній справі відкрите, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 191-к/тр від 01.03.2023 року його звільнено з посади завідуючого відділом судово-медичної експертизи трупів з 01.03.2023 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Не заперечуючи проти того, що з 13.02.2023 року по 27.02.2023 року він був відсутній на робочому місці, позивач пояснював необхідністю догляду за матір`ю, яка є інвалідом ІІ групи, стан здоров`я якої різко погіршився, а в доповідній вказував на те, що він був відсутній на робочому місці з 20 по 27 лютого 2023 року, оскільки дізнався, що в табелі обліку робочого часу за лютий 2023 року, протабельований як соціальна відпустка. Також зауважив, що він відсторонений від роботи без зазначення строку відсторонення, тому може не знаходитись на збереженому за ним робочому місці. Повідомляв, що 13.02.2023 року він написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 13.02.2023 року на 15 календарних днів. Натомість відповідач не прийняв обставини поважності причин відсутності на роботі і не прийняв відповідну доповідну з цього приводу. Непрофесіоналізм та некомпетентність роботодавця, зокрема в. о. генерального директора ОСОБА_2 , призвели до того, що його звільнено з посади завідувача, лікаря судово-медичного експерта відділу судово-медичної експертизи трупів КУ «ООБСМЕ» без законної підстави, тому він змушений звернувся до суду з цим позовом.

У відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду через електронний суд 15.05.2023 року зазначив, що 17.02.2023 року йому зателефонував працівник відділу кадрів КУ «ООБСМЕ» та повідомив його про те, що його заява тільки потрапила на розгляд в. о. генерального директора КУ «ООБСМЕ» Пастернака І.О. та попросив надіслати документи, які підтверджують, що його мати є інвалідом ІІ групи. Він ще раз наголосив, що відсутній з поважних причин та надіслав йому месенджер фото посвідчення матері, яке фіксує групу інвалідності. Просив суд звернути увагу на те, що 13.02.2023 року у заяві про надання відпустки без збереження заробітної плати він вказав у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю, інвалідом ІІ групи. 17.02.2023 року його заява тільки попала на розгляд в. о. генерального директора КУ «ООБСМЕ» Пастернака І.О. і він наклав резолюцію взяти дані по матері. Цього ж дня він надіслав фото посвідчення матері, яке фіксує групу інвалідності. Таким чином, позивач чітко виконав прохання працівника відділу кадрів КУ «ООБСМЕ» і надав документи про стан здоров`я матері, на які посилався в заяві. Відповідач у відзиві визнає, що на дату його звільнення в табелі обліку використання робочого часу та підрахунку заробітку за лютий 2023 року КУ «ООБСМЕ» в проміжок часу з 13 по 27.02.2023 року відносно нього дійсно були проставлені відмітки, що означають додаткова відпустка (соціальна; з дозволу адміністрації). Також позивач вважає, що долучені до відзиву акти були складені відповідачем після звернення позивача до суду, так як дані акти не надавалися для ознайомлення позивачу під час звільнення та роботодавець не звертався до позивача з вимогою надати пояснення по цим актам. Твердження відповідача про те, що він зобов`язаний перебувати на робочому місці будучи відстороненим є помилковим та не підтверджується жодним посиланням на нормативно-правовий акт. Отже, він був відсутній на робочому місці з 13 по 27 лютого з поважних причин, які виключають вину працівника, а саме у зв`язку з відстороненням від посади з 10.02.2023 року та необхідністю догляду за матір`ю інвалідом ІІ групи.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити: поновити його на роботі на посаді завідувача, лікаря судово-медичного експерта відділу судово-медичної експертизи трупів КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2023 року по дату виконання рішення суду про поновлення на роботі.

На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів 26.04.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та на виконання вимог ухвали надав відзив на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 23.05.2023 року.

Відзив мотивований тим, що підставами позову у справі є обставини, які підтверджують правомірність відсутності ОСОБА_1 на роботі у період з 13.02.2023 року і по день його звільнення, що у свою чергу свідчили б про протиправність звільнення позивача. ОСОБА_1 звільнений з посади завідувача відділом судово-медичної експертизи трупів наказом від 01.03.2023 року № 191 к/тр на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через самовільне, без узгодження з роботодавцем, використання права на відпустку без збереження заробітної плати. Так, 13.02.2023 року позивачем на ім`я в. о. генерального директора Бюро Пастернака І.О. подано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 13.02.2023 року на 15 календарних днів у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю особою з інвалідністю ІІ групи. До заяви жодні документи на підтвердження незадовільного стану здоров`я матері надані не були. З цього ж дня позивач на роботі був відсутній та з`являвся лише епізодично для вирішення власних питань. Отже реалізація працівником права на відпустку без збереження заробітної плати можлива лише за умови її узгодження з роботодавцем та оформленням кадрових документів, зокрема видачі наказу про відпустку. Позивачем не заперечується той факт, що 17.02.2023 року його повідомили про відсутність факту погодження відпустки без збереження заробітної плати зі сторони роботодавця та необхідність надання документів, що підтверджують потребу матері у догляді та піклуванні. Документом, який, на думку ОСОБА_1 , свідчить про потребу матері у сторонньому догляді, стало пенсійне посвідчення матері позивача, але пенсійне посвідчення це документ, що підтверджує призначення особі пенсії, при цьому не має жодного значення чи це пенсія за віком, чи по інвалідності. Таким чином, протягом усього періоду перебування позивача не на робочому місці та не дивлячись на відповідну вимогу роботодавця та обізнаність про неї, так і не були надані жодні документи про стан здоров`я матері.Щодо наданої довідки лікаря КМП «Ананьївський ЦПМСД» № 18 від 24.03.2023 року про стан здоров`я матері позивача, то зазначає, що довідка датована 24.03.2023 року, тобто видана більше як через місяць після ініціювання позивачем відпустки без збереження заробітної плати. Крім того, з довідки вбачається, що матір позивача потребує постійного медикаментозного лікування, проте не постійного стороннього догляду. Також зауважує, що табелювання ОСОБА_1 як особи, яка перебуває у відпустці у період з 13.02.2023 року відбулося помилково, оскільки особа, яка заповнює табелі обліку та проставила ОСОБА_1 з 13.02.2023 року відмітку «ДА», виходячи з інформації колег, оскільки про факт надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 їй нічого не відомо. Також позивач стверджує про його обізнаність з 20.02.2023 року про факт табелювання як такого, що перебуває у відпустці за погодженням з роботодавцем, що не відповідає дійсності, оскільки внутрішні акти підприємства підтверджують, що табелі обліку робочого часу в Бюро подаються до відділу кадрів у період 22-24 числа кожного місяця, а тому об`єктивно до 22.02.2023 року позивачу не міг бути наданий табель обліку робочого часу для ознайомлення. Щодо зауваження позивача про те, що він не зобов`язаний був бути присутнім на роботі, оскільки наказом він відсторонений від роботи з 10.02.2023 року, то під час відсторонення на період проведення службового розслідування працівник дійсно не допускається до виконання трудових обов`язків, проте він зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку та сприяти здійсненню розслідування. Отже, у зв`язку з відсутністю поважних причин не виходу на роботу у період з 13.02.2023 року по 27.02.2023 року та неузгодження відпустки без збереження заробітної плати з роботодавцем, відповідач переконаний у законності звільнення ОСОБА_1 з 01.03.2023 року за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вимога про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, тому також задоволенню не підлягає.

Третя особа ОСОБА_2 надав до суду письмові пояснення, згідно яких вбачається, що дійсно позивач 13.02.2023 року написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 13.02.2023 року на 15 календарних днів в зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю, але не погодивши питання про відпустку з генеральним директором, позивач залишив заяву на відпустку в канцелярії. Ним на заяві була зазначена резолюція «кадри взяти обґрунтування по матері», не підписавши її. 14.02.2023 року позивачу було повідомлено, що його заява не підписана і йому потрібно надати довідку про необхідність догляду за хворою матір`ю, а до підписання заяви та видання наказу про відпустку йому необхідно знаходитися на роботі. Лише 17.02.2023 року начальник відділу кадрів доповів, що на його особистий мобільний телефон надійшло фото пенсійного посвідчення матері позивача. Того ж дня позивачу повторно було роз`яснено, що цього не достатньо, необхідна лікарська довідка про те, що мати хворіє та потребує стороннього догляду, що відпустка йому не дозволена та він повинен знаходитися на робочому місці. На роботі позивач з`явився лише 28.02.2023 року, від надання будь-яких пояснень з приводу допущених прогулів відмовився, вів себе зухвало, в зв`язку з чим і було прийнято рішення щодо звільнення його за прогули. З наказом був ознайомлений 02.03.2023 року та на зворотній стороні наказу написав про свою незгоду з наказом, того дня від отримання трудової книжки відмовився, але 15.03.2023 року прийшов до відділу кадрів установи, де отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис. Сам позивач не заперечує того факту, що був відсутній на роботі, а також не заперечує ті обставини, що стали підставою для його звільнення заява не була підписана керівником, наказу про надання відпустки видано не було, документів про хворобу матері ним не надавалося. Таким чином, позивач допустив прогули без поважної причини, за що і був звільнений.

Оскільки сторони не подали до суду клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, тому розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

З 15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 працювавв КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», що підтверджується довідкою № 57 від 19 грудня 2022 року.

Відповідно до витягу з наказу № 133-л від 19.05.2022 року ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача відділу лікаря судово-медичного експерта цього відділу.

Згідно копії наказу № 14-ОД від 09.02.2023 року ОСОБА_1 відсторонено від здійснення повноважень завідуючого відділу судово-медичної експертизи трупів з урахуванням його не бажання приступити до виконання обов`язків з 10.02.2023 року та у зв`язку з його відстороненням виконання обов`язків завідуючого відділом судово-медичної експертизи трупів покладено на т. в. о. завідуючого відділом чергових експертів Ющук К.М. з 10.02.2023 року.

13.02.2023 року позивач надав до канцелярії КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» заяву про надання з 13 лютого 2023 року відпустки строком на 15 календарних днів без збереження заробітної плати у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю, інвалідом ІІ групи, датовану 13.02.2023 року. Заяву роботодавцем зареєстровано, про що свідчить відповідний відбиток штемпеля вхідної кореспонденції за № 302-01.

16.02.2023 року у складі медичного директора, в. о. начальника відділу кадрового та юридичного забезпечення, інспекторів з кадрової роботи складено акт про те, що в період з 13 по 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці.

21.02.2023 року у складі медичного директора, в. о. зав. відділом, в. о. начальника відділу кадрового та юридичного забезпечення, інспекторів з кадрової роботи складено акт про те, що в період з 20 по 21 лютого 2023 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці.

23.02.2023 року у складі в. о. генерального директора, медичного директора, в. о. заступника генерального директора з експертної роботи, в. о. начальника кадрового забезпечення, в. о. завідувача відділом судово-медичної експертизи трупів, лаборанта відділу судово-медичної експертизи трупів складено акт про те, що 22 лютого 2023 року на протязі всього робочого часу згідно графіку та 23.02.2023 року в період часу з 08:00 год до 11:50 год на робочому місці ОСОБА_1 був відсутній.

У відповідності до копії письмовоїдоповідної позивача з приводу відсутності на робочому місці з 20по 27лютого 2023 року, яке датоване01.03.2023 року, він дізнався, що в табелі обліку робочого часу за лютий 2023 року він протабельований як соціальна відпустка. Крім того, посилався на те, що він відсторонений від роботи без вказаного строку відсторонення та збереження заробітку, отже міг не знаходитися на збереженому за ним робочому місці.

01.03.2023 року в. о. генерального директора КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_2 видано наказ № 191-к/тр, яким звільнено ОСОБА_1 з 01.03.2023 року з займаної посади за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З яким він був ознайомлений 02.03.2023 року, про що свідчить його підпис та заперечення, в якому він висловив свою незгоду з наказом.

Зафіксовані у медичній довідці № 18 від 24.03.2023 року обставини вказують про наявність у матері позивача цукрового діабету, ІІ тип, середньої тяжкості. Діабетична сенсомоторна полінейропатія з больовим синдромом, порушенням тактильної, больової, вібраційної чутливості середньої тяжкості. Дисциркуляторно-дисметаболічна енцефалопатія 2 ст. з мікроознаками ураження ЦНС, стійким цефалічним, вираженим вертигінозним, астеноневротичним синдромами. Діабетична ангіопатія нижніх кінцівок, ХАН 1 ст. Потребує постійного медикаментозного лікування.

Трудову книжку позивач отримав 15.03.2023 року.

Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками. В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

У ч. 1 ст. 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України (ст. 2 ЗУ «Про відпустки»).

Відповідно до п. 5 ст. 4 ЗУ «Про відпустки» одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до ст. ст. 25, 26 цього Закону.

Так, відповідно до ст. 25 ЗУ «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати, надається працівникові в обов`язковому порядку зокрема працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів.

Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена ст. 26 ЗУ «Про відпустки». За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

У ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про відпустки».

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі в періодз 13.02.2023 року по 27.02.2023 року включно у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю ОСОБА_3 , яка проживає в м. Ананьїв Подільського району Одеської області та знаходиться на диспансерному обліку, однак ні перед виїздом до матері, ні після повернення останній на вимогу керівництва не надав підтверджуючих документів поважності причин відсутності на роботі, оскільки до вказаної заяви, так і після виходу на роботу не було надано висновок медичного закладу щодо потреби постійного стороннього догляду з визначенням його тривалості, що є обов`язковою умовою для надання відпустки на підставі ст. 25 ЗУ «Про відпустки».

Хоч ОСОБА_1 і звернувся із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, але наказ про надання відпустки ОСОБА_1 в період часу з 13 лютого 2023 року по 27 лютого 2023 року не видавався і будь-яких доказів того, що він цікавився питанням видачі наказу відповідачем за його заявою від 13.02.2023 року, останнім не надано. Позивачем також не надано об`єктивних пояснень щодо неможливості завчасного погодження із роботодавцем терміну відпустки, перешкод які вплинули на процес погодження відпустки без збереження заробітної плати.

Отже, ОСОБА_1 в період з 13 лютого 2023 року по 27 лютого 2023 року у відпустці не перебував.

Крім того, факт відсутності на робочому місці підтверджує сам позивач у своїй позовній заяві та у своїй відповіді на відзив.

Таким чином, позивач не довів належними, достовірним та допустимими доказами, що відсутність його на роботі в період часу з 13 лютого 2023 року по 27 лютого 2023 року була обумовлена поважними причинами, зокрема тим, що його мати потребувала сторонньої допомоги і таку допомогу міг надати лише позивач. До заяви позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати не надано необхідних документів, які б містили підстави для надання такої відпустки в обов`язковому порядку. Крім того, заява не погоджена керівником підприємства, а тому позивач не набув право на відпустку без збереження заробітної плати.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у роботодавця були всі правові підстави вважати відсутність ОСОБА_1 на роботі у період з 13.02.2023 року по 27.02.2023 року прогулом без поважних причин.

Посилання ОСОБА_1 у позові на те, що його звільнення відбулося незаконно, оскільки він був відсутній на роботі у період з 13.02.2023 року по 27.02.2023 рокуз поважних причин, тобто у зв`язку з відстороненням від роботи, є безпідставними з огляду на таке.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що наказом від 09.02.2023 року № 14-ОД у зв`язку з проведенням службового розслідування ОСОБА_1 було відсторонено від здійснення повноважень завідуючого відділу судово-медичної експертизи трупівз 10.02.2023 року.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від виконання повноважень за посадою має відмінності за своєю суттю від відсторонення від роботи, про яке зазначається у ст. 46 цього Кодексу.

Таким чином, ОСОБА_1 після винесення наказу від 09.02.2023 року № 14-ОД не був звільнений від обов`язку дотримуватися правил трудового розпорядку та бути присутнім на роботі протягом робочого дня, відповідачем не було обмежено у такий спосіб його можливість фізично потрапити на робоче місце.

Отже, неявка ОСОБА_1 на роботу в період часу з 13.02.2023 року по 27.02.2023 року не була обумовлена поважними причинами.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відмовляючи у позові, суд дійшов висновку про те, що звільняючи ОСОБА_1 з роботи за прогули відповідач дотримався вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення його на роботі й задоволення похідних позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40, 46, 139, 147, 149 КЗпП України, ст. ст. 2, 4, 25, 26 ЗУ «Про відпустки», ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. ст. 12, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», за участю третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 05.06.2023 року.

СУДДЯ