РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі Костюк В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про припинення трудових відносин,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про припинення трудових відносин.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з 16.11.2021 працював у відповідача на посаді менеджера (управителя), а 24.04.2023 направив на адресу останньої письмову заяву про своє звільнення на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак, вказану заяву ФОП ОСОБА_2 проігнорувала, не повідомила позивача про те, чи було його звільнено з посади, а також не надала копію наказу про звільнення.

Оскільки між сторонами фактично припинені трудові відносини, але відповідачем у встановленому законом порядку не було прийнято відповідне рішення та оформлено їх припинення, ОСОБА_1 з метою захисту свого порушеного права був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд визнати припиненими трудові відносини (трудовий договір розірваним) між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв`язку із його звільненням з посади менеджера (управителя) з персоналу у відділі стажування, у ФОП ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 08 травня 2023 року. Також, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь сплачену суму судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2023 для розгляду цивільної справи №760/11419/23 визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Митрофанову А.О.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов.

Відповідач належним чином повідомлявся судом про розгляд даного провадження шляхом направлення на адресу її місцезнаходження рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 356) копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з доданими до неї документами. Проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку направлена судом поштова кореспонденція була повернута на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відтак, оскільки відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд виходить з наступного.

Згідно положень частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 4 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , зокрема, 16 листопада 2021 року відповідно до наказу №б/н 0022 від 15 листопада 2021 року був прийнятий на посаду менеджера (управителя) з персоналу у Відділ стажування, що підтверджується записами трудової книжки, копія якої була надана позивачем разом із позовною заявою.

Відповідно до наданої суду копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа підприємець з 27 березня 2019 року, а 06 квітня 2022 року до Реєстру було внесено записи про припинення підприємницької діяльності та зміну місця проживання/місцезнаходження фізичної особи-підприємця. У відповідності до запису 2 зазначеного витягу, на момент формування запиту діяльність ФОП ОСОБА_2 зареєстрована з 07 квітня 2022 року з видом економічної діяльності КВЕД 86.21 загальна медична практика та 86.22 спеціалізована медична практика (основний).

Як убачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 05.04.2023, ФОП ОСОБА_2 здійснювалося нарахування заробітної плати позивачеві з листопада 2021 року по грудень 2021 року.

Із наданих суду копій опису вкладення у цінний лист, накладної №290 від 24.04.2023 та квитанції АТ «Укрпошта» від 24.04.2023, установлено, що 24 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення з посади менеджера (управителя) з персоналу у відділ стажування, за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилався на те, що він дійсно перебував у трудових відносинах із відповідачем - ФОП ОСОБА_2 та працював на посаді менеджера (управителя). Проте, наразі між ними трудові відносини фактично припинені, заява позивача про його звільнення була залишена відповідачем без належного реагування, а факт неоформлення розірвання між ними трудових відносин створює ОСОБА_1 труднощі у подальшій належній реалізації свого права на працю.

Так, положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1- 14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав на те, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

За правилами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Положеннями частини першої статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Тобто, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку.

При цьому частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Частина друга статті 50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Згідно із положеннями пункту 5 частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» місцезнаходження фізичної особи - підприємця (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем) фіксується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань та є обов`язковими відомостями при реєстрації юридичної особи.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем 24 квітня 2023 року було скеровано заяву про звільнення за власним бажанням на адресу відповідача, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань, і як зазначено в позові, ОСОБА_1 не повідомлено про винесення наказу про звільнення за власним бажанням, не здійснено запису в трудову книжку, тобто його заява про звільнення залишилась без належного реагування.

Водночас, суд зауважує, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань АТ «Укрпошта», навіть якщо б останнє і мало місце (чого у цій справі не вбачається), не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується).

Враховуючи зазначені вище норми трудового законодавства, суд уважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача ФОП ОСОБА_2 за місцем її знаходження про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням.

Проте, відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, жодних дій не вчинила, наказ про звільнення останньої з роботи не видала, припинення трудових відносин належним чином не оформила.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не був звільнений із займаної посади у визначеному законом порядку після подачі заяви про звільнення, а тому відповідачем були порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення.

Вимога про припинення трудових відносин між сторонами за певних обставин є належним способом судового захисту, та відповідно може бути ефективним способом захисту особи. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Такий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15 лютого 2023 року по справі №377/169/20.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 31 жовтня 2019 року по справі №1340/6082/18, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Також Верховний Суд у своїй постанові від 21 грудня 2020 року по справі №359/6858/19 проаналізував питання щодо можливості звільнення працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, у день подачі заяви про звільнення, у випадку, коли відсутні причини, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи. Зокрема, суд вказав, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Отже, виходячи з того, що пред`явлення позову у цій справі по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між сторонами, суд уважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог частин першої, третьої статті 12, а також частин першої, п`ятої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 будь-яких заперечень на позов та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не подала.

Установлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки ОСОБА_1 припинив з відповідачем, що підтверджується поданою заявою, повідомленням, однак відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки.

Оскільки заява про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 залишилась без належного реагування, сторони не домовились про день звільнення працівника, тому суд при визначенні дати звільнення виходить з загальної норми частини першої статті 38 КЗпП України, тобто 2 тижні від подання заяви про звільнення, а саме з 08 травня 2023 року, яка є крайньою датою звільнення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог про припинення трудових відносин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 про припинення трудових відносин - задовольнити.

Визнати припиненими з 08 травня 2023 року трудові відносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади менеджера (управителя) з персоналу відділу стажування за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Стягнути з фізичної особи-підприємець ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Митрофанова