КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 756/1384/20

номер провадження 22-ц/824/11531/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року /суддя Шролик І.С./

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2020 року ОСОБА_5 звернулася до Оболонського районного суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд визнати його таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання судового збору. /а.с. 154-161/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Так, в матеріалах справи відсутні, зокрема, Акт про не проживання особи за місцем реєстрації або ж Акт обстеження житлових умов. Вказував, що у зв`язку з характером роботи та періодичними конфліктами з іншими членами сім`ї відповідач міг бути відсутній в квартирі протягом деякого часу, який не перевищував шести місяців, при цьому позивач - ОСОБА_5 , сама не проживає у цій квартирі з 1998 року і по теперішній час. В спірній квартирі окрім відповідача проживає брат відповідача - третя особа ОСОБА_6 разом зі своєю сім`єю, який постійно створює перешкоди в доступі до квартири. Відповідач має проблеми зі здоров`ям, страждає на гіпертонію та постійно приймає медикаменти для нормалізації тиску. В січні 2021 року мав гіпертонічний криз, що спричинило мікроінсульт. У зв`язку з цим при виникненні конфліктів не розпалював їх та не звертався до правоохоронних органів. Натомість періодично ночував на роботі і намагався рідше з`являтися вдома. Щодо речей відповідача, то їх без дозволу та погодження спакував та вивіз із квартири третя особа - ОСОБА_1 . Спірна квартира є єдиним житлом відповідача, право на проживання в якому він має право. Наголошував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_5 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Вказувала, що відповідач добровільно залишив квартиру, впродовж тривалого часу не проживає, відсутні його особисті речі, він визначив собі інше місце для проживання, не цікавиться житлом, не приймає участі в його утриманні. Основною причиною для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом є наявність підвищеного розміру комунальних послуг, додатковою причиною є наявність щодо відповідача виконавчих проваджень. В матеріалах справи наявні документи, які підтверджують відсутність здійснення будь-ким перешкод відповідачу у користуванні квартирою, тобто доводи апеляційної скарги є безпідставними. Стан здоров`я відповідача, на який він посилається, жодним чином не може впливати на розгляд даної категорії справи.

Просила розгляд справи проводити за її відсутності.

Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, просив розгляд справи проводити за його відсутності, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 12 грудня 1986 року ОСОБА_7 з сім`єю у складі чотирьох осіб (вона, чоловік - ОСОБА_8 , сини- ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ) виданий ордер № 789 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

З витягу реєстру територіальних громад м. Києва станом на 27 листопада 2019 року у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 6).

Згідно відповіді Оболонського Управління поліції ГУ НП від 20 грудня 2019 року встановлено, що відповідач ОСОБА_3 за останні три роки з усними або письмовими заявами не звертався (а.с. 14).

Як встановлено з квитанцій про сплату комунальних послуг, а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 платниками є ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а.с. 26-29).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.104).

Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав за ОСОБА_3 не зареєстроване нерухоме майно на праві власності (а.с.131).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР про те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач з 2014 року не проживає за місцем реєстрації, там відсутні його особисті речі, він не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь яких витрат по утриманню житла не несе.

Сам відповідач суду повідомив, що мешкає тривалий час в гуртожитку за місцем роботи понад сім років. Однак, вказував на те, що третя особа чинить перешкоди у користуванні спірним житлом, не пускає ночувати, розмістив в його кімнаті родичів, що стало підставою для уникнення перебування в квартирі.

Аналогічні доводи містяться і в апеляційній скарзі.

При цьому, протягом тривалого часу не проживання в квартирі, відповідач не звертався ані до суду з позовом про захист своїх прав, ані до правоохоронних органів що йому чиняться перешкоди у користуванні житлом.

Аналогічні обставини підтверджені судом апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 підтверджує те, що він не звертався до будь-яких офіційних органів щодо вчинення йому перешкод у користування квартирою у зв`язку зі станом здоров`я та небажанням нервувати.

Судом також враховано, що відповідачем не надано жодних доказів, що у спірній квартирі знаходяться його особисті речі, а також те, що він приймав участь в утриманні спірної квартири. В суді першої інстанції він визнав факт відсутності його речей в квартирі.

Підставою для звернення з позовом є відсутність внесення плати за комунальні послуги та наявність виконавчих проваджень за ОСОБА_3 щодо заборгованостей по кредитним договорам та повідомлення ним свого місяця реєстрації при їх укладенням.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців.

Посилання відповідача, як на поважність причин не проживання його у спірному житлі понад шість місяців, як працевлаштування в Києві але в іншому районі, надання йому житла у гуртожитку, що розташований поряд із місцем роботи, впродовж сими років не може бути визнано поважною причиною для відсутності за зареєстрованим місцем проживання.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується апеляційний суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов також обґрунтованих висновків, що відповідачем ОСОБА_3 втрачений інтерес до спірної квартири. Він залишив спірне житло свідомо та добровільно, протягом тривалого часу з 2014 року не проживає у квартирі, відсутні достатні та триваючі зв`язки відповідача із спірною квартирою, також в квартирі відсутні і його особисті речі, відповідачем втрачені та не відновлені у вигляді дублікату ключі від житла, відповідач не намагався відновити втрачений зв`язок з квартирою шляхом вселення, тощо.

Окрім іншого, досліджуючи пропорційність втручання в особисті немайнові права особи відповідача, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців суд першої інстанції вірно звернув увагу на наявність у відповідача іншого постійного житла, в якому він проживає понад сім років, що свідчить про те, що це втручання не буде становити надмірний тягар. У ОСОБА_3 тривалий час відсутня потреба у спірній квартирі, тому це не становитиме для нього надмірного тягаря.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: