Справа № 464/1530/23
пр.№ 2/464/806/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова у складі: судді Шашуріної Г.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 464/1530/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на квартиру,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовною заявою, в якій просить визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , покликаючись, що таку було придбано ним за кошти, які він отримав від продажу своєї квартири у м.Харкові, яка належала йому на праві особистої приватної власності та за рахунок власних заощаджень.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою судді від 05 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Учасники справи у підготовче судове засідання призначене на 11:30 год 31 травня 2023 року не з`явилися, скористалися правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, подали до суду заяви, в якій просять проводити розгляд справи у їх відсутності. Позивач позов підтримує та просить задоволити.

Відповідачем через підсистему «Електронний суд» подано заяву про визнання позову.

У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як регламентовано ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч.3 ст.200 ЦПК України).

У ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 362/6725/18 міститься висновок про те, що суд має виходити з того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Водночас за сформованим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов:

визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України (обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання);

відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин;

якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Саме такої позиції притримується Верховний Суду постанові від 25 січня 2023 року у справі № 675/2136/19.

Сторони з 01 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 листопада 2022 року (рішення набрало законної сили 23 грудня 2022 року).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19.

У ході розгляду справи установлено, що позивач, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, 21 грудня 2020 року по договору купівлі продажу у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка за ним зареєстрована, про що свідчить актуальна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 334108974 від 31 травня 2023 року.

У підтвердження обставин, що вказану квартиру було куплено за особисті кошти позивачем надано копію нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 14 червня 2019 року, зареєстровано у реєстрі за № 1365, відповідно до якого останній передав у власність (продав) двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 796 500 гривень, що становить еквівалент 29 500 доларів США (вказана квартира була зареєстрована за позивачем з 27 грудня 2013 року) та виписки з поточного рахунку № НОМЕР_2 АТ «УКРСИББАНК», за період з 05 березня 2012 року по 31 липня 2015 року, загальна сума 3 436 499,29 грн та за період з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2020 року, загальна сума 8 563 093,90 гривень.

Відповідач у поданій до суду письмовій заяві позов беззастережно визнала та вказала, що дійсно оспорювану квартиру було придбано виключно за особисті кошти позивача та вона під час купівлі не заперечувала щоб ця квартира була його особистою власністю, зазначила, що за період шлюбу вона не працювала.

Суд не знаходить підстав для обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачем.

Беручи до уваги викладене у своїй сукупності, безумовне визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позовні вимоги позивача про визнання особистої приватної власності на квартиру є підставними та доведеними. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним та належним, узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 753/2222/19.

Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 9 590,00 гривень. Ураховуючи вищенаведене, а також те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, суд приходить переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 4 795,00 гривень.

Також, в порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 795,00 грн судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст.12, 13, 82, 141, 206, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (яка була набута ним під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ) на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухового майна: 101.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 4 795,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені позивачем при подачі позову до суду судові витрати в розмірі 4 795,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3

Повне рішення суду складено 05 червня 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.6 ст.259, ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Г.О.Шашуріна