КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/5146/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області, постановлену у складі судді Карабази Н.Ф. в м. Ірпені 07 серпня 2023 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 14430,41 доларів США та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 20 липня 2005 року Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/3847/74/24018, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 33681 доларів США строком до 20 грудня 2025 року, позичальник, в свою чергу, зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Банк виконав своє зобов`язання належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти, проте всупереч вимогам кредитного договору відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов`язання, в зв`язку з чим у нього станом на 18 квітня 2023 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 14430,41 доларів США, яка складається зі заборгованості за кредитом 13493,41 доларів США та відсотками 937 доларів США.

Також в серпні 2023 року позивач АТ «Райффайзен Банк» подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , в межах ціни позову в сумі 14430,41 доларів США, на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору 1342 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 серпня 2023 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач АТ «Райффайзен Банк», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 серпня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводив зміст ст. 149, 150 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, рішення ЄСПЛ в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», «Каіч та інші проти Хорватії», роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2002 року в справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.

Вказував, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення.

Враховуючи, що між сторонами виник спір, який має майновий характер, без вказаного забезпечення позову може утруднитись виконання можливого рішення суду, тому суд першої інстанції безпідставно не забезпечив позов зазначеним способом і дійшов помилкового висновку, що підстави для забезпечення позову відсутні. Невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором безпосередньо порушує права позивача та є доказом, який вже свідчить про ухилення позичальника від виконання зобов`язань.

Стосовно висновку суду першої інстанції щодо того, що забезпечення позову у способи, вказані у заяві банку, є неспівмірними із заявленими ним вимогами, оскільки не зазначено ринкової вартості нерухомого майна, на яке позивач просить накласти арешт, зазначив, що обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається арешт, процесуальним законом не передбачено, і аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2019 року в справі № 911/1695/18.

Просив врахувати, що процес відчуження нерухомого майна з метою його приховування від звернення стягнення кредитора на підставі судового рішення не є розтягнутим у часі, а здійснюється в Україні досить швидко шляхом оформлення відповідного правочину та його нотаріального посвідчення.

Наголошував, що банком подано позов про стягнення значної суми, яка не може бути стягнута в загальному порядку із заробітної плати та інших доходів, відповідно виконання потенційного позитивного рішення на користь позивача у майбутньому вимагатиме звернення стягнення на майно відповідача, із якого на сьогодні за доступними державними реєстрами виявлено лише квартиру, на яку АТ «Райффайзен Банк» і просив накласти арешт.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 29 листопада 2023 року учасники справи не з?явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі відповідач ОСОБА_1 - на поштову адресу та шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Київського апеляційного суду.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника АТ «Райффайзен Банк», в якій позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез?явившихся сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про стягнення заборгованості за договором позики, АТ «Райффайзен Банк» посилався на те, що заявлені вимоги мають значний розмір, враховуючи відсутність належного виконання зобов`язання, в тому числі після пред`явлення досудової вимоги, заявлений спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є адекватним способом запобіганню можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача при виконанні судового рішення в разі задоволення позовних вимог, та недопущення відчуження цього майна під час розгляду справи з метою подальшого приховання та унеможливлення його реалізації. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Вказував, що про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги та подання позову до суду, в даній справі відповідач повністю припинив навіть часткове виконання зобов`язання перед позивачем, незважаючи на наявність достатньої кількості додаткового майна, кошти від реалізації якого могли бути частково спрямовані на погашення наявної заборгованості. Вважав, що накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно стане стимулюванням відповідача щодо виконання боргових зобов`язань перед банком та гарантією виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

В матеріалах справи наявні наступні докази, якими позивач доводить наявність спору та існування підстав для забезпечення позову: копії анкети-заяви позичальника, кредитного договору від 20 грудня 2005 року з додатковою угодою до нього, виписка по рахунку, копія вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором з доказами направлення, копія угоди від 16 січня 2019 року.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладені в заяві мотиви не дають підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, крім того заявник не довів намірів відповідача як власника нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 68,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відчужити належне йому майно або чинити перешкоди у виконанні ймовірного рішення суду. Крім того, забезпечення позову у способи, вказані у заяві заявника, є неспівмірними із заявленими ним позовними вимогами, оскільки не зазначено ринкової вартість нерухомого майна, на яке просить накласти арешт, тому слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, із наданих заявником доказів вбачається, що АТ «Райффайзен Банк» звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 14430,41 доларів США. Копія кредитного договору, вимоги про дострокове виконання зобов`язань і розрахунок заборгованості, наявні в матеріалах справи, вказують на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову із відповідача на користь позивача може бути стягнута заборгованість в розмірі 14430,41 доларів США, примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

На підтвердження належності відповідачу квартири за адресою АДРЕСА_1 позивач АТ «Райффайзен Банк» надав інформаційні довідки від 11 липня 2023 року, з яких вбачається, що право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 25 жовтня 2010 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 25 жовтня 2010 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 304/7 від 14 вересня 2010 року (а. с. 80 - 83).

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову.

Апеляційний суд також враховує та погоджується з обґрунтованими доводами апеляційної скарги, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 14430,41 доларів США, яка є значною і відповідно виконання потенційного позитивного рішення на користь позивача у майбутньому може вимагати звернення стягнення на майно відповідача, в тому числі на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , належну йому на праві власності.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що позивачем не зазначено ринкової вартості нерухомого майна, а отже забезпечення позову у спосіб, вказаний в заяві, є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, з огляду на те, що позивач просив накласти арешт саме в межах суми позову - 14430,41 доларів США.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність обґрунтувань в заяві про забезпечення позову, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, про недоведеність намірів відповідача, як власника нерухомого майна, відчужити належне йому майно або чинити перешкоди у виконанні ймовірного рішення суду, та про неспівмірність заходів забезпечення позову заявленим вимогам, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Таким чином, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 серпня 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву АТ «Райффайзен Банк» про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із ОСОБА_1 на користь позивача може бути стягнуто 14430,41 доларів США.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_1 розпоряджатися належним йому майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову становить 14430,41 доларів США, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачеві нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 - відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення, будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову в вигляді накладення арешту на квартиру, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в межах ціни позову в сумі 14430,41 доларів США.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в розмірі 1342 грн. та 2684 грн., апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова апеляційного суду складається зокрема з резолютивної частини з зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в ст. 141 - 142 ЦПК України.

Частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 серпня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на двокімнатну квартиру загальною площею 68.9 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_1 , в межах ціни позову в сумі 14430,41 доларів США.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.