КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 760/9289/20

номер провадження 22-ц/824/11650/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
Учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ,

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року /суддя Козленко Г.О./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 20 901, 69 доларів США та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 7 000,00 доларів США та три відсотки річних у розмірі 571,51 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. /а.с. 151-153/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення в цій частині скасувати, прийняти нове рішення про стягнення з відповідача 9 255,32 доларів США - суми позики та 11 646,37 доларів США - відсотків за період з 07 березня 2018 р. по 10 квітня 2020 р.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, в розписці вказано, що відповідач зобов`язався повернути кошти в строк до 01.10.2017 року, а у випадку прострочки - додатково сплачувати відсотки в розмірі 5% від суми щомісяця починаючи з 01.11.2017 р. Умови про щомісячну сплату 5% від суми отриманої позики - розписка не містить. Розрахунок заборгованості було обраховано саме від суми фактичної заборгованості, а не від суми отриманої позики. Судом не враховано позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, якою було здійснено відступ від висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18. У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 № 910/14180/18 передбачено, що сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них. Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 ЦК України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення. В договорі позики (розписці) від 19.07.2017 р. не передбачена черговість погашення заборгованості. Тому необхідно застосувати вимоги ст. 534 ЦК України, якою визначено, що якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, отримані від відповідача грошові кошти треба зараховувати в першу чергу на погашення відсотків за користування позикою, а залишок направляти на часткове погашення самої позики. Вказував і на те, що судом першої інстанції не вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням у повному обсязі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також звернувся з апеляційною скаргою, просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано доводи відповідача про те, що він не підписував розписку про позику, сама розписка є неналежним доказом. Позивач не надав до суду почеркознавчу експертизу на підтвердження справжності розписки, а від проведення експертизи відмовився. Отже позивач відмовився доводити справжність розписки, а отже, у суду першої інстанції не було підстав у даній справі визнавати наявність між сторонами цивільних правовідносин. Твердження у оскаржуваному судовому рішенні про те, що відповідач мав звертатись до суду із позовом про визнання правочину недійсним, є свавільним перекиданням обов`язку доказування у даній справі на відповідача, що суперечить засадам цивільного процесу.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що розписка написана власноруч ОСОБА_3 . Розписка містить три підписи позичальника - при отриманні коштів 19.07.2017 та при частковому поверненні коштів 09.02.2018 та 07.03.2018. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вказує Верховний Суд письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова ВС від 21.05.2020 у справі № 330/855/15-ц, постанова ВС від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, постанова ВС від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20 тощо.) Таким чином, оскільки оригінал розписки знаходиться у позивача, отже це є достатнім доказом як фактичного надання грошових коштів у позику (ст.1048 ЦК), так і наявності заборгованості по вказаній сумі (ст.545 ЦК). Крім того, відповідач ОСОБА_3 письмово в листі від 18.05.2020 визнав укладання договору позики, однак заперечив лише розмір заборгованості (визнає заборгованість частково в розмірі 500 доларів США, хоча доказів повернення позики згідно ч.2 ст.1049 ЦК позичальник не надав). Даний лист також надано в матеріали справи. Отже, відповідачем не спростовано презумпцію правомірнотсі правочину.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що як вбачається зі змісту розписки від 19.07.2017 року за підписом ОСОБА_3 , останній взяв у борг у ОСОБА_5 11000 доларів США та зобов`язався повернути отриману суму позики до 01.10.2017 року.

При цьому, згідно з умовами договору, у разі невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_3 гарантував сплату 5 % від суми кожного місяця, починаючи з 01.11.2017 року.

Зі зворотньої сторони розписки вбачаєтся, що 09.02.2018 року відповідачем було повернуто на виконання умов договору 3000 доларів США, а 07.03.2018 року - 1000 доларів США.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 02.04.2020 року, ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_2 одержала право вимоги до ОСОБА_3 за договором позики від 19.07.2017 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідач борг у повному обсязі не повернув, а тому наявні підстави для стягнення з нього неповернутої суми боргу та процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, розмір яких визначено у договорі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказував на те, що відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, за правилами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

Таким чином, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк відповідачем у повному обсязі не повернута, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, та, як наслідок, про обов`язок відповідача повернути позивачу отриману, але не повернуту, грошову позику.

Доводи відповідача про те, що він не складав розписки від 19.07.2017 року, суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними, адже, враховуючи відсутність як доказів того, що позикодавець не передавав позичальнику кошти за договором позики, так і відсутність передбачених законом підстав нікчемності такого договору, відповідач, який оспорює факт підписання ним договору позики, має доводити відсутність його підпису в цьому договорі, що встановлюється висновком експерта.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції не враховано доводи відповідача про те, що він не підписував розписку про позику, сама розписка є неналежним доказом, позивач не надав до суду почеркознавчу експертизу на підтвердження справжності розписки, відхиляються судом апеляційної інстанції.

Так, розписка написана ОСОБА_3 , містить три підписи позичальника - при отриманні коштів 19.07.2017 та при частковому поверненні коштів 09.02.2018 та 07.03.2018.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вказує Верховний Суд письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова ВС від 21.05.2020 у справі № 330/855/15-ц, постанова ВС від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, постанова ВС від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20 тощо.)

Отже, оригінал розписки є достатнім доказом як фактичного надання грошових коштів у позику (ст. 1048 ЦК), так і наявності заборгованості по вказаній сумі (ст. 545 ЦК).

Крім того, відповідач ОСОБА_3 письмово в листі від 18.05.2020 р. /а.с. 54/ визнав укладання договору позики, однак заперечив лише розмір заборгованості (визнає заборгованість частково в розмірі 500 доларів США, хоча доказів повернення позики згідно ч.2 ст.1049 ЦК позичальник не надав).

Саме на відповідача покладається спростування презумпції правомірності правочину, а отже, саме відповідач повинен клопотати про призначення судової експертизи та доводити несправжість підпису у розписці.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Щодо заявленої суми стягнення, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, яка, окрім суми боргу, включає в себе нараховані позивачем проценти, виходячи з 5 % від суми щомісяця, починаючи з 01.11.2017 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 1 статті 536 ЦК України унормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

За змістом ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, у п. 30 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 року у справі № 922/3578/18 викладено правовий висновок про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний місяць прострочення).

У свою чергу, розпискою від 19.07.2017 року передбачено плату у вигляді процентної ставки 5 % кожного місяця від суми отриманої позики, а не від простроченої суми, як то встановлено ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тобто, вказані 5 % від суми отриманого кредиту щомісячно, починаючи з 01.11.2017 року не можна розцінювати як встановлений договором розмір процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України, на чому наголошує позивач у своїй позовній заяві.

Таким чином, оскільки ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення зобов`язання саме у вигляді 3 % річних від простроченої суми лише якщо інший розмір саме річних, не встановлений договором, а сторонами такий інший розмір (цифра) річних не встановлена, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача не поверненої суми позики у розмірі 7 000 доларів США та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК трьох відсотків річних від простроченої суми, починаючи із наступного дня після настання терміну повернення позики (02.10.2017 року) і до дня пред`явлення позову (10.04.2020 року).

Визначаючи суму трьох процентів річних, суд першої інстанції виходив з наступних розрахунків: період розрахунку: 02.10.2017 по 31.12.2017 року - 91 день [Проценти] = 11 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 91 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 82,27 доларів США; з 01.01.2018 року по 09.02.2018 року - 40 днів [Проценти] = 11 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 40 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 36,16 доларів США; з 10.02.2018 року по 07.03.2018 року - 26 днів [Проценти] = 8 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 26 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 17,10 доларів США; Період розрахунку: з 08.03.2018 року по 31.12.2018 року - 299 днів [Проценти] = 7 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 299 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 172,03 доларів США; Період розрахунку: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів [Проценти] = 7 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 210,00 доларів США; Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 10.04.2020 року - 101 день [Проценти] = 7 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 101 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 57,95 доларів США.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновків, що із відповідача підлягає до стягнення на користь позивача проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами в сумі 571,51 доларів США та сума позики у розмірі 7 000 доларів США.

Водночас, судом першої інстанції при здійсненні такого розрахунку, здійснено висновки, що не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального права, що полягає у наступному.

В оскаржуваному рішенні суд зазначає, що відсотки за користування чужими коштами за ч. 2 ст. 625 ЦК обраховані не вірно, наводячи власний розрахунок.

Водночас, розпискою від 19.07.2017 року передбачено плату у вигляді процентної ставки 5 % кожного місяця від простроченої суми.

В розписці чітко вказано, що відповідач зобов`язався повернути кошти в строк до 01.10.2017 року, а у випадку прострочки - додатково сплачувати відсотки в розмірі 5% від суми щомісяця починаючи з 01.11.2017 р..

Суд першої інстанції не звернув увагу, що умови про щомісячну сплату 5% від суми отриманої позики розписка не містить, розрахунок заборгованості було обраховано саме від суми фактичної заборгованості, а не від суми отриманої позики.

Крім того, суд першої інстанції застосовує постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 року у справі № 922/3578/18, водночас, не враховує більш пізнішу позицію цієї ж Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, якою було здійснено відступ від зазначеної позиції.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 №910/14180/18 передбачено наступне.

«Виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них.

Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину.

Враховуючи те, що кількість днів у календарному році є сталою та загальновідомою, визначений у такий погоджений сторонами спосіб (за кожен день прострочення) розмір цих процентів завжди може бути перетворений у річні проценти методом математичного розрахунку, про що правильно зазначила колегія суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 28 вересня 2021 року у цій справі № 910/14180/18 про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

При цьому Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду враховує те, що місцевий господарський суд встановив, що встановлений спірним пунктом 8.6. договору розмір процентів - 0,1% від суми попередньої оплати за кожен день прострочення поставки продукції фактично складає 36,5 % річних у невисокосний рік або 36,6% річних у високосний рік.

Отже визначення сторонами у спірному пункті 8.6. договору обчислення процентів за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) у спосіб за один календарний день, а не за календарний рік, не змінює правову природу таких процентів.

Наведене вище є підставою для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18».

У разі виникнення у суду сумніву щодо умов нарахування відсотків поивнен був бути застосовуваний принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). В даному випадку розписку писав відповідач.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання (постанова Великої Палати ВС від 04.02.2020 у справі 912/1120/16). Ці проценти є мірою відповідальності та платою за користування позикою у прострочений період (позадоговірний строк).

Крім того, суд першої інстанції не врахував уточненого розрахунку позовних вимог /а.с. 125/.

Так, предметом позову є розмір неповернутої позики та відсотків.

В договорі позики (розписці) від 19.07.2017 не передбачена черговість погашення заборгованості. Тому необхідно застосувати вимоги ст. 534 ЦК України, якою визначено, що якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, отримані від відповідача грошові кошти (4000 доларів США) було зараховано в першу чергу на погашення відсотків за користування позикою, а залишок направлено на часткове погашення самої позики.

Так, згідно з розрахунками, здійсненими у відповідності до ст. 534 ЦК України: розмір суми отриманої позики - 11000 доларів США, проценти за користування позикою - 5% щомісячно починаючи з листопада 2017 р.

листопад 2017

11 000 $ х 5% = 550 $

грудень 2017

11 000 $ х 5% = 550 $

січень 2018

11 000 $ х 5% = 550 $

З 01 - 08 лютого 2018 (8 днів)

11 000 $ х 5%/28 днів х 8 днів = 157 $

09.02.2018 - погашено 3000$ (згідно ст. 534 ЦК України погашаються відсотки, а залишок направляється на погашення основного боргу)

3000 - 1807 (на відсотки за листопад 2017 по 08 лютого 2018) = 1193$

11 000 - 1193 = 9 807$ - залишок позики

09 - 28 лютого 2018

9 807 $ x 5%/28 х 20 днів = 350,25 $

01-06 березня 2018 (6 днів)

9 807 $ х 5%/30 х 6 днів = 98,07 $

07.03.2018 погашено 1000 $ (згідно ст. 534 ЦК України погашаються відсотки, а залишок направляється на погашення основного боргу)

1000 - 448,32 (на відсотки з 09 лютого по 06 березня 2018) = 551,68 $

9 807 - 551,68 = 9 255,32 $ - залишок позики

07-31 березня 2018 (25 днів)

9 255,32 $ х 5%/ 31 х 25 днів = 385,64 $

квітень - грудень 2018 (9 місяців)

9 255,32 $ х 5% х 9 = 4 164,93 $

січень 2019 - березень 2020 (15 місяців)

9 255,32$ х 5% х 15 місяців = 6 941,55 $

01 - 10 квітня 2020 (10 днів)

9 255,32$ х 5%/30 х 10 днів = 154,25$

Всього відсотків з 07 березня 2018 по 10 квітня 2020 - 11 646,37 $

(відсотки з 01.11.2017 по 06.03.2018 погашено)

Отже, згідно остаточного розрахунку позовних вимог станом на 10 квітня 2020 року (дату подачі позову), заборгованість відповідача становить 9 255, 32 доларів США - сума позики (позику частково погашено в розмірі 1 744, 68 $) 11 646, 37 доларів США - відсотки з 07 березня 2018 по 10 квітня 2020 (відсотки з 01.11.2017 по 06.03.2018 погашено).

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору у відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а отже, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави 6 618, 16 грн. В суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги задоволено, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 5 994, 99 грн.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подану ним апеляційну скаргу стягненню та компенсації не підлягає, оскільки у вимогах його апеляційної скарги відмовлено.

Щодо витрат на правову допомогу, понесених в суді першої інстанції, апеляційний суд їх стягує з відповідача у розмірі 6 000 грн як такі, що підтверджені належним чином, жодних заперечень щодо обсягу, реальності або вартості відповідачем не надано.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року -задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 9 255, 32 доларів США та 11 646, 37 доларів США відсотків, а всього 20 901, 69 доларів США.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року - залишити без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 6 618, 16 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 6 000 грн витрат на правову допомогу.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 5 994, 99 грн.

Дані сторін:

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: