н/п 2/490/660/2020 Справа № 490/2833/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Позднякову Є.В., за участі представника позивача адвоката Філевського Р.М., третьої особи, представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Долгової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Миколаївська міська рада, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконними рішення Миколаївської міської ради ,-

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення від 19.10.2018 року №42/383 про "Про затвердження переліку земельних ділянок, право оренди яких виставляється на торги окремими лотами, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для продажу прав на земельних торгах та про надання дозволу на виготовлення експертної оцінки земельної ділянки та про внесення змін до рішення міської ради".

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 03.12.2002 року. Рішенням ММР від 19 квітня 2018 року №35/94 «Про надання згоди на відновлення меж земельної ділянки громадянці по Центральному району м.Миколаєва» - міська рада вирішила надати згоду ОСОБА_2 на відновлення меж земельної ділянки , орієнтовною загальною площею 690 кв.м., з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , згідно із висновком управління містобудування та архітектури ММР від 03.02.2017 року №15-39». На виконання вказаного рішення позивачкою замовлено виготовлення відповідної ддокументації землевпорядній організації та укладено відповідний договір.

Разом з тим відповідчаем паралельно розроблявся проект рішення , яким частина земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй домовлодіння по АДРЕСА_1 , підлягла продажу на земельних торгах. З`ясувавши це, вона двічі зверталася до міськради з заявами від 15.02.2018 року та та від 08.05.2018 рокуз вимогами не виносити на рішення сесії проект цього рішення в частині її земельної ділянки, орієнтовоною площею 50 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

Проте її зверненян були розглянуті формально та вже 07.12.2018 року на офіційному сайті ММР опубліковане оскаржуване рішення.

Вважає оскаржувані пункти цього рішення такими, що суперечать вимогам ст.ст. 118,123,134 ЗК України та підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Так, вона має право на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться під належним їй на праві власнсоті домоволодінням по АДРЕСА_1 , орієнтовоною площею 700 кв.м., що не перевищує розміру, гарантованого для безоплатної передачі в межах міста законом , отримала на це відповідний дозвіл у відповідача та уклала відповідний договрі на розробку проекту земелеустрою з землевпорядною організацією.

Частина земельної ділянки, на якій розташовано належне їй домовлодіння та щодо якої прийнято оспорюване рішення, має орієнтовну площу 30-60 кв.м. та межує з двома приватизованими земельними ділянками , тобто знаходиться між ними: по АДРЕСА_3 , , площею 0,0666 га, власник ОСОБА_3 , та по АДРЕСА_2 , площею 0,093162 га, власник ОСОБА_1 . Межі цих ділянок визначені в натурі та проходять по належним їй огорожам, якими окремлено відповідну частину земельної ділянки, на якій розміщено її домовлодіння, спору щодо меж немає.

На цій частині земельної ділянки прокладено трубопровід водоводу до до їх домоволодіння , що вбачається з матеріалів топозйомки - ситуаційного плану масштабу 1:1000 - де він позначений курсивною лінією. Тобто на цій частині земельної ділянки розташований об`єкт інженерної інфраструктури, протягом декілької десятиліть склалися межі фактичного землекорситування та встановлені належні їй огорожі 4-7, що є приналежністю її домоволодіння. З огляду правомірності користування спірною земельною ділянкою , вона не може бути продана на земельних торгах , а оспорюване рішення від 19.10.2018 року №42/383 , яким частина цієї земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні більше 30 років і на яку вона має право отримати безоплатно в порядку приватизації ,- порушує її право на приватизацію земельної ділянки під належним їй домоволодінням.

Представником відповідача ММР надано відзив на позов, в якому заперечують проти його задволення в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що позивачем не надано доказів, що на спірній земельній ділянці, орієнтовною площею 50 кв.м., знаходяться належні їй на праві власнсоті споруди та будівлі. Щодо порушення її права на безоплатну приватизацію землі оскаржуваним рішенням, то станом на час звернення до суду до ММР погоджена технічна документація з землеустрою щодо втснаовлення (відновлення) меж земельних ділянко в натурі з клопотанням про її затвердження та надання земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування її житлового будинку взааглі не надходила. Саме рішення про надання дозволу на розробку проекту земелеустрою є стадією процесу отримання права власності чи корситування земельною ділянкою. Саме отримання такого дозволу не гарантує особі набуття такого прваа , оскільки дозвіл не є правовстанволюючим актом , про що ВП ВС зазначила у постанові від 23.01.2019 у справі № 308/10112/16-а.

За такого, оспорюване рішення не порушує прав позивача та прийнято у межах повноваженгь міської ради та з урахуванням відсутності виключень на передачу такої ділянки на земельні торги, встанволені ч.2,3 ст. 134 ЗК України.

Представником третьої особи ОСОБА_1 , подані письмові пояснення третьої особи, в яких вона заперечує проти позову та вважає доводи, викладені в позові, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що відповідач не вийшов за межі своїх повноважень і прийняте рішення ММР від 19.10.2018 року №42/383, а саме: його п.п.1.2, 2.2, 3.1, не суперечать вимогам ст.ст.118, 121, 134 ЗК України, є законним і не можуть бути скасоване з формальних надуманих підстав. Межі земельної ділянки ОСОБА_4 не погоджені у встановленому законом порядку та спірна земельна ділянка не входить до її фактичної ділянки землекористування та вільна від будь-яких забудов, а тому право оренди на неї може бути виставлене на торги окремим лотом, в яких також може брати участь і позивачка.

Зазначає, що загалом правопопередникам позивачки була виділена під обслуговування будинку земельна ділянка загальною площею 642 кв. м. На теперішній момент ділянка становить площу згідно вимірів технічного паспорта ММБТІ позивача, який надано ним особисто, станом на 2016 рік -707 кв. м., і до них входить спірна земельнна ділянка орієнтоовною площею 50 кв.м. Проте відведення зайвих 65 кв. м. земельної ділянки позивачу не відбувалося в установленому законом порядку.

Звертає увагу суду на те, що жодних правових обґрунтувань в позові про належність спірної земельної ділянки позивачці по справі не наведено. А навпаки, позивачка лише одержала дозвіл відповідача на відновлення меж земельної ділянки орієнтовною загальною площею 690 кв. м., з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Але під формулюванням «орієнтовною площею» мається на увазі, що її площа буде встановлена лише після того, як буде розроблено та затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність такої земельної ділянки із встановленими межами. Наразі між суміжними землекористувачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і позивачкою існує спір щодо меж земельної ділянки, яку бажає одержати у власність остання, межі земельної ділянки не погоджені з жодним суміжним землекористувачем. А тому за відсутності встановлених меж земельної ділянки, стверджувати, що ОСОБА_1 незаконно бажає здійснити викуп спірної земельної ділянки, або що міська рада неправомірно ухвалила рішення щодо передання ціжї ділянки на земельні торги, не можна, оскільки ділянка знаходиться у власності територіальної громади, і прав на неї у позивача не має.

Позивачка замовчує в своєму позові і той факт, що ділянка, щодо якої прийняте відповідачем рішення №42/383, орієнтовною площею 50 кв. м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , ніколи не була ні у власності, ні у користуванні позивачки. Так, ще з 2002 року згідно даних ММБТІ , спірна ділянка за адресою по АДРЕСА_1 і в технічному паспорті (технічній документації) позивача є самовільно захопленою і не може входити до загальної, виділеної їй для забудови житлового будинку, площі ділянки. Спірна земельна ділянка не зайнята жодними будівлями та спорудами позивачки, що підтверджується наданим нею технічним паспортом, з якого вбачається, що вона взагалі є проходом між двома земельними ділянками і по всій довжині межує з ділянкою ОСОБА_1 .

Після ознайомлення із матеріалами інвентарної справи ММБТІ третьою особою за адресою: по АДРЕСА_1 , стало зрозуміло, що ця спірна ділянка у 50 кв. м. біля будинку АДРЕСА_2 завжди знаходилася у користуванні територіальної громади та використовувалася для проходу всіх суміжних землекористувачів на провулок до АДРЕСА_2 . З матеріалів інвентарної справи, викопіювань земельного кварталу, яка зберігається в ММБТІ вбачається, що інвентаризація земельної ділянки позивачки по АДРЕСА_1 із виходом на місце працівника, проводилася двічі: у 1961 році, де в викопіюванні зі схематичного плану кварталу АДРЕСА_4 відсутня спірна ділянка взагалі в схемі користування власника будинку. Потім в 2002 році в схемі технічного плану ділянки позивача з?являється спірна земельна ділянка, але вже як самозахват.

Також зазначає, що посилання позивача на те, що по спірній земельній ділянці проходять комунікації та на ній розташовані споруди позивача (три хвіртки №4,6 і 5 та водопровід) є також безпідставними. Оскільки встановила вона їх нещодавно, без погоджень суміжних землекористувачів та самочинно. Також не доведено належними доказами факт проходження по спірній земельній ділянці водопроводу чи каналізації, оскільки не надана технічна документація на це та спростовуються даними МКП «Миколаївводоканал»..

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.05.2019 року у відкритті провадження відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.07.2019 року ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.05.2019 року скасовано, а справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 06.08.2019 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду цивільної справи №490/2833/19.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2019 року визначено головуючого по справі суддю Чулуп О.С.

Ухвалою від 14.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.02.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою суду від 16.02.2021 року прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Миколаївська міська рада про визнання незаконними рішення Миколаївської міської ради та призначено підготовче судове засідання у справі .

Ухвалою суду від 02.06.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 .

Відкладено підготовче судове засідання у справі у звязку з великою навантаженістю судуд до 05 жовтня 2021 року .

Протокольною ухвалою суду від 01 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Філевський Р.М. в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив про їх задволення. Зазначив, що спірною ділянкою позивачка та її правопопередники користуються більше 30 років, там розташований водовід до її домовлодіння. Отже продаж цієї ділянки з торгів призведе до необіхлності отримувати новій технічні умвои на водопостачання та переробляти всю систему, що потягне значні матеіральні витрати. Порзивачка має усталене право земелкорситування цією ділянко.ю, на якій розташовані належні їй інженерні комунікації, адже протягом тривлого часу її належне користування презюмується - а сопоррюване рішення протипрвано позбавляє її прав на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування свого житлового убдинку. Позивачка після отримання дозволу належним чином замовила проект земелеустрою та звернулася в 2018 році за його затвердженням до міської ради. Проте не отримала ні відмову, ні погодження, а лише лист-відписку.

Представник відповідача надала усду заяву про розгялд справи у їх відсутність, просила відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_1 та її представник адвокат Долгова Л.В, просили відмовити у задволенні позову з підстав, виклдаених у письмових поясненнях. Заперечували наявінсть будь-яких споруд чи комунікцій, належних позивачці, на спірній земельній ділянці та наголошували на відсутність погодження меж земельної діняки з суміжними землекористувачами. Зазначили, що спірна ділнка ніколи не надавалася ні позивачці, ні її мтаері у користування, оскільки раніше там було місце для складування використаної тари магазину, який був там розташований , потім цей прохід був занедбаний, і мати позивачки стала його використовувати для більш зручного проходу на провулок, про що вони, як сусідти не заперчеували. Отже, ця ділянка фактично є самозахватом землі з боку позивача.

Також відмовилися від попередньо заявлених ними клопотнь про допит свідків та витребування дотаткових доказів та досліження інвентарної справи БІТ.

Вислухавши учасників процесу , дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах цивільної справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 , є власником житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літер А-1, загальною площею 41,6 кв.м., сарай літер Б, Д.,Л, вбиральня літер Ж, літня кухня літер И, душ літер К, огорожі №4-7, споруди № 2,І, ІІ.

При цьому, в наданому нею технічному паспорті станом на серпень 2018 року на вказане домовлодіння, зазначено, що № 4-6- це хвірки, а не огорожі.

Згідно Рішення виконкому Ради народних депутатів №517 від 23.03.1954 правопопереднику позивача виділена для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 земельна ділянка, площею і 600 кв. м. Рішенням Ради народних депутатів №1078 від 01.12.1981 року«про оформлення надлишків на земельній ділянці АДРЕСА_1 додатково залишена в тимчасовому користуванні за цією адресою земельна ділянка в розмірі 42кв.м.

За такого, судом встанволено, що згідно діючого на той час законодавства в установленому законом порядку для будівництва та обслуговування домоволодіння по АДРЕСА_1 виділена земельна ділянка площею 642 кв.м.

Земельна ділянка, яка є предметом спору, не входить до складу цих 642 кв.м., є неправильної конфігурації і дійсно є виходом з земельної ділянки під домоволодінням позивача на провулок та розташована між сумжіними земельними ділянками АДРЕСА_6 та АДРЕСА_2 , про що не заперечували сторони в судовому засіданні.

Позивачем надана технічна документація , розроблена за її замовленням, проте не погоджена в установленому законом порядку.

Як доказ розташування на спірній земельній ділянці інженерних комунікацій водопроводу позивач посилається на топограчісну зйомку(кадастровий план) , яка виготовлена на її замовлення, з якої вбачаються пунктирні лінії , які предстанвик позивача визначає як обмежувальну зону водопровду. Проте жодних даних про те, що ці пунктирні лінії визначають міце розташування водопроводу, і що цей водопровід підведено саме до домовлодіння позивача, і взагналі, що цей водорпровід, навіть за його наявності, прокладено у відповідності до вимог законодавства та за належними технічними умовами - вказана зйомка не містить взагалі.

Отже суд не може розцінити її як належний та достеменний доказ, інших же доказів розташування будь-яких інженерних комунікацій чи інших споруд на цій ділянці - позивачем не надано і на такі він не посилався.

Також наведене твердження спростовується даними МКП «Миколаївводоканал», згідно яких наявна схема підключення домовлодіння позиваач згідно технічних умов, отриманих в 2020 році, проходить з АДРЕСА_1 , ане по спірній ділянці.

Згіно відповіді з МКП «Миколаївводоканал» від 29.09.2020 р. №1734/36, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 підключено до мереж водопостачання. Місцем підключення до водопровідної мережі є мережа комунального водопроводу по вул..Лагерна. Та надано схему підключення водопровідної мережі станом на теперішній час, і вона не проходить через спірну ділянку.

Технічна документація до проекту земелеустрою, не затверджена в устанволеному законом порядку, не є правовстановлюючим документом на право належного користування землею і не свідчить про безумовне право позивача на належне корситування цією ділянкю,загальною площею 690 кв.м., і не є підставою для безумовної передачі цієї ділянки у власність замовнику такого проекту землеустрою.

В судовому засіданні представник позивача неодноразово заперечував проти пояснень представника третьої особи з приводу зазначення в технічному паспорті БТІ на домовлодіння АДРЕСА_1 щодо самозахоплення земельної ділянки площею 65 кв.м., оскільки до повноважень БТІ не входило встановлювати право належного землекористування. Суд погоджується з таким твердженням та вважає за необхідне зауважити, що такі положення розповсюджуються і на надані ним докази - а саме технічний план земельної ділянки позивача, де за результатами технічної інвентаризації її домовлодіння техніком БТІ включена спірна земельна ділянка - тобто такий план також не є належним доказом належного землекористування.

Пунктом 55 розділу І рішення ММР № 31/36 від 19.12.2008 «Про надання дозволів на складання проектів земелеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам та громадянам та внесення змін до рішення міської ради по Центральному району м.Миколаєва» , ОСОБА_2 для складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовоною площею 707 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для обслуговування домоволодіння по АДРЕСА_1 . Площу земельної ділянки уточнити проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Розділом 2 рішення ММР № 45/34 від 22.04.2010 року «Про надання дозволів на складання проектів земелеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам та громадянам та внесення змін до рішення міської ради по Центральному району м.Миколаєва» внесено до зміни до вищевказаного рішення № 31/36 від 19.12.2008 та пункт 55 вважати таким, що втратив чинність на підставі звернення ОСОБА_1 , про відсутність узгодження меж земельної ділянки.

Рішенням від 19 квітня 2018 року №35/94 ММР «Про надання згоди на відновлення меж земельної ділянки громадянці по центральному району м.Миколаєва» - ОСОБА_2 надана згода на відновлення меж зеемльної ділянки орієнтовною загальною площею 690 кв.м., з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , згідно із висновком управління містобудування та архітектури ММР від 03.02.2017 року №15-39. При цьому зобов`язано замовницю надати до департаменту з надання адміністративних послуг ММР погоджену технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості).

Згідно Договору про розроблення технічної документації від 15.06.2018 року, позивачка замовила у ФОП ОСОБА_5 роботи з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) для надання їй у власність для будівництва та обслуговування житлвоого будинку , господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 - згідно завдання замовника ( додаток до договору). Додатків позивачем не надано.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем взагалі не надно доказів, що вона подавала до міської ради проект землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) для надання їй у власність для будівництва та обслуговування житлвоого будинку , господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Посилання її представника на «листи-відписки» не знайшли свого підтвердження, адже позивачкою надано відповідь відповідача лише на її звернення від 15.02.2018 року з приводу розроблення проекту оскаржуваного рішення, тобто датований взагалі за 4 місяці до розроблення відповідної технічної документації.

Отже, непідтвердженим є твердження позивача про те, що відповідачем їй було фактично відмовлено у затвердженні технічної документації.

А за такого, неможливо вважати встановленим, що її право на передачу безоплатну у власність земельної ділянки, необхідної для обслуговування її житлового будинку - порушено відповідачем.

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад;

За Ст. 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

За Ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

Пунктом б) частини 2 статті 198 Земельного кодексу України передбачено, що кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Статтею 50 Закону України "Про землеустрій" визначений перелік документів, які включаються в проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Серед них наявний кадастровий план земельної ділянки.

Статтею 55 Закону України "Про землеустрій" визначений перелік документів, які включаються в технічну документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Серед них наявний також кадастровий план земельної ділянки.

У відповідності до частини 2 статті 198 Земельного кодексу України кадастрова зйомка включає виготовлення кадастрового плану.

Відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376, яка визначає механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками передбачений, а саме в додатку 2 зазначена форма "акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання". Пункт 3 "акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання" передбачає, що власники (користувачі) суміжних земельних ділянок можуть заявити претензії до існуючих меж.

Також цим же "актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання" передбачено, що у разі відсутності претензій до існуючих меж у власників (користувачів) суміжної земельної ділянки, він підписується суміжними землекористувачами.

У відповідності до пункту 3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Вказані дії відповідачем виконані не були.

Відповідно до положень ст. 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу( для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара). У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

За ч.7 цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За ч.9-11 цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як викладено у Постанові ВС від 14 лютого 2023 року у справі № 932/5120/21, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Відтак, відведенню земельної ділянки передує погодження проекту землеустрою, розробленого особою.

Приписами частини четвертої статті 123 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

При цьому алгоритм дій на етапі погодження проекту землеустрою з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України передбачає таку послідовність:

1) розробник проекту землеустрою подає його на погодження до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин;

2) територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері;

3) погоджений проект землеустрою подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення державної експертизи землевпорядної документації, у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій експертизі.

Даних про те, що позивачка вгадлі подавала проект землеустрою подає його на погодження до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин , чи оскаржувала дії ММР щодо відмови у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду до суду - матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень ст. 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі:розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; тощо.

Земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

Згідно рішення ММР № 42/383 від 19.10.2018 року "Про затвердження переліку земельних ділянок, право оренди яких виставляється на торги окремими лотами, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для продажу прав на земельних торгах та про надання дозволу на виготовлення експертної оцінки земельної ділянки та про внесення змін до рішення міської ради" - з метою сприяння соціально-економічному розвитку міста, керуючись ст.134 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", міська рада вирішила затвердити перелік земельних ділянок, право оренди яких виставляється на торги окремими лотами: п.1.2 Земельна ділянка орієнтовною площею 50 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .Висновок управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 02.08.2017№ 15-1998.

Пунктами 2 , 2.2 вказаного рішення надано дозвіл управлінню земельних ресурсів Миколаївської міської ради на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для продажу на земельних торгах на земельну ділянку орієнтовною площею 50 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .Висновок управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 02.08.2017№ 15-1998.

Пунктами 3,3.1 вказаного рішеннянадано дозвіл управлінню земельних ресурсів Миколаївської міської ради на виготовлення експертної оцінки земельної ділянки для продажу на земельних торгах на земельну ділянку орієнтовною площею 50 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на порушення оскаржуваними рішеннями органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки на земельні торги її права на отримання у власність спірної земельної ділянки у порядку статті 118 ЗК України, як власника об`єкту нерухомого майна, який розташований на такій земельній ділянці, а також особи, якій надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою на земельну ділянку.

Відповідно до частини другої статті 124 ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 134 ЗК України, у зазначеній вище редакції, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Згідно із частиною третьою статті 134 ЗК України, земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу. Земельні торги не проводяться при безоплатній передачі земельних ділянок особам, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У частині першій статті 377 ЦК України, у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування, передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficiessolocedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

При цьому згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування (постанова від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16 (провадження 11-986апп18)).

У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землівласника, аби мати змогу в подальшому точно визначити межі земельної ділянки ,яку планується передати у власність чи оренду. Цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цього висновку.

Звернення заінтересованої особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за затвердженням проекту землеустрою є пропозицією цієї особи щодо визначення земельної ділянки, конкретизованої у проекті землеустрою.

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Проте, спірна земельна ділянка біля ділянки за адресою АДРЕСА_2 є вільною від забудов, належить на праві власності територіальній громаді м. Миколаєва та не передана у власність чи користування іншим особам, а доказів того, ща на цій ділянці розташоване будівлі домовлодіння по АДРЕСА_1 і ця ділянка є необхідною для обслуговування житлового будинку та господарських споруд , належних позивачці за цією адресою, суд не вбачає наявність винятків, передбачених частинами другою, третьою статті 134 ЗК України, для заборони передачі такої земельної ділянки на земельні торги.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про порушення її права проходу чи прокладення інженерних комунікацій до земельної ділянки, розташованої за адресою по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 не позбавлена права на участь у земельних торгах щодо спірної земельної ділянки, або на укладення договору про встановлення земельного сервітуту з власником земельної ділянки. Про неможливість реалізації зазначених прав позивач не зазначав при зверненні до суду із цим позовом, при цьому відповідачем було роз`яснено їй зазначені права.

За такого , суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а саме факту порушення її прав та законних інтересів при прийнятті оскаржуваних пунктів рішення міською радою.

Схожі висновки викладені у Постанові ВС від 01 лютого 2023 рокуу справі № 344/16785/19.

Позивач звернувся до суду за захистом права на приватизацію земельної ділянки але з вимогою про визнання незаконними рішення ММР «Про затвердження переліку земельних ділянок, право оренди яких виставляється на торги окремими лотами, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для продажу прав на земельних торгах та про надання дозволу на виготовлення експертної оцінки земельної ділянки та про внесення змін до рішення міської ради" щодо частини земельної дідлянки, яка перебуває у комунальній власності і щодо якої не було прийнято рішення уповноваженим органом про передачу їй у користування чи власність, тобто обрав неефективний спосіб захисту права ( не намагаючись при цьому оскаржувати дії відповідача щодо відмови чи не розгляду зазначеного питання), яке, до того ж, як встановлено вище, відповідач не порушив.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у задволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати при відмові у задволенні позову позивачеві не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 5,12, 18, 79-81, 141, 259, 263-265, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування п.п. 1.2, 2.2, 3.1 рішення Миколаївської міської ради від 19 жовтня 2018 року № 42/383 "Про затвердження переліку земельних ділянок, право оренди яких виставляється на торги окремими лотами, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для продажу прав на земельних торгах та про надання дозволу на виготовлення експертної оцінки земельної ділянки та про внесення змін до рішення міської ради" - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 05 червня 2023 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО