Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 464/160/22

провадження № 61-11941св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівське комунальне підприємство «Львівавтодор»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» на постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року в складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» (далі - ЛКП «Львівавтодор») та просила визнати протиправним і скасувати наказ про її звільнення від 29 листопада 2021 року,поновити її на посаді заступника директора з економічних питань ЛКП «Львівавтодор» з 30 листопада 2021 року та стягнути з відповідача винагороду за підсумками роботи за 2021 рік.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 липня 2020 року вона працювала на посаді заступника директора з економічних питань ЛКП «Львівавтодор».

27 вересня 2021 року її було ознайомлено з наказом відповідача від 14 вересня 2021 року № 1113-к про скорочення її посади, а наказом від 29 листопада 2021 року № 1530-к звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважала звільнення незаконним, оскільки відповідач не вручив їй персонального попередження про звільнення та не запропонував всі вакантні посади, які з`являлись в період вивільнення на підприємстві.

Крім того відповідач не виплатив їй винагороди за підсумками роботи за рік, яка передбачена Положенням про порядок і умови виплати працівникам ЛКП «Львівавтодор» винагороди за підсумками роботи за рік.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 16 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, проведено з дотриманням вимог закону.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 червня 2022 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29 листопада 2021 року № 1530-к.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань ЛКП «Львівавтодор» з 30 листопада 2021 року.

Стягнено з ЛКП «Львівавтодор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2021 року по 12 жовтня 2022 року в сумі 287 064,00 грн. Сума виплат зазначена без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_1 , оскільки не запропонував їй всі вакантні посади, які з`являлися на підприємстві протягом періоду вивільнення, у зв`язку з чим наявні підстави для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2022 року ЛКП «Львівавтодор»звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року в частині задоволених позовних вимог й залишити в силі рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 червня 2022 року.

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 461/3024/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 756/10727/16, від 27 квітня 2020 року в справі № 161/19928/17, від 12 липня 2020 року в справі № 753/3889/17, від 23 грудня 2020 року в справі № 285/4227/18, від 09 грудня 2021 року в справі № 646/2661/20, від 28 квітня 2022 року в справі № 460/1908/19.

Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що ні на день попередження позивача про вивільнення (27 вересня 2021 року), ні на день її звільнення (29 листопада 2021 року) посади начальника відділу інвестиційних проектів та начальника відділу публічних закупівель не були вакантними. Вказані посади стали вакантними в період перебування позивача на лікарняному, тому не могли бути їй запропоновані. Водночас у день звільнення позивачу були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, від яких вона відмовилась.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення винагороди запідсумками роботи в касаційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

06 лютого 2023 року справа № 464/160/22 надійшла до Верховного Суду.

Представник позивача ОСОБА_2 надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що з 01 липня 2020 року ОСОБА_1 працювала на посаді заступника директора з економічних питань ЛКП «Львівавтодор».

Наказом ЛКП «Львівавтодор» № 1113-к від 14 вересня 2021 року, у зв`язку із виробничою необхідністю та з метою економії бюджетних коштів, вирішено з 01 жовтня 2021 року розпочати процедуру скорочення посад: заступника директора з економічних питань (1 штатна одиниця) та заступника директора з питань безпеки (1 штатна одиниця).

27 вересня 2021 року ОСОБА_1 ознайомилась з цим наказом.

29 листопада 2021 року позивачу запропоновано вакантні посади на підприємстві станом на 17 жовтня 2021 року, від яких вона відмовилась.

Наказом ЛКП «Львівавтодор» № 1530-к від 29 листопада 2021 року звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з економічних питань 29 листопада 2021 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок урахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Установлено, що 27 вересня 2021 року позивача ознайомили з наказом про скорочення її посади.

Станом на 27 вересня 2021 року на підприємстві було 27 вакантних посад, про що свідчить аналітична довідка щодо руху вакансій ЛКП «Львівавтодор» від 09 червня 2022 року. Жодної з цих посад позивачу 27 вересня 2021 року запропоновано не було.

Також, згідно з цією ж аналітичною довідкою, починаючи з дня попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення та до дня її звільнення з роботина підприємстві з`явилося 10 вакантних посад, зокрема посади начальника відділу інвестиційних проектів та начальника відділу з публічних закупівель.

Проте позивачу вказані посади запропоновані не були. Натомість 23 листопада 2021 року та 29 листопада 2021 року відповідач перевів на ці посади інших працівників (провідного інженера з технічного огляду та провідного спеціаліста відділу з публічних закупівель), посади яких не скорочувалися.

Водночас 29 листопада 2021 року, у день звільнення, відповідач запропонував позивачу вакантні посади, які були в нього ще станом на 17 жовтня 2021 року, а не станом на 29 листопада 2021 року.

Отже, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивача, оскільки не запропонував їй всі вакантні посади, зокрема посади начальника відділу інвестиційних проектів та начальника відділу з публічних закупівель, які вона з урахуванням її кваліфікації та досвіду могла обіймати.

При цьому перебування позивача на лікарняному в період, коли ці посади стали вакантними, не звільняло відповідача від обов`язку запропонувати їх їй (зокрема, засобами поштового зв`язку). До того ж посада начальника відділу з публічних закупівель була заповнена 29 листопада 2021 року, тобто в день, коли позивач була на роботі, і відповідно відповідач не мав жодних перешкод запропонувати цю посаду спочатку ОСОБА_1 , як працівнику, який вивільняється.

Крім того, у врученому позивачу 29 листопада 2021 року переліку вакантних посад зазначено, що її посада підлягає скороченню 17 грудня 2021 року.

Згідно з листом Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури від 17 грудня 2021 року, департамент погодив відповідачу з 17 грудня 2021 року вивести зі штатного розпису 2 штатні одиниці, зокрема посаду директора з економічних питань, яку обіймала позивач. Також цим листом погоджено ввести до нового штатного розпису аж 127 штатних одиниць.

Наведене свідчить про те, що станом 29 листопада 2021 року посада позивача не була виведена зі штатного розпису, а отже станом на час її звільнення скорочення посади не відбулося.

З огляду на викладене, оскільки звільнення позивача проведено без законної підстави, правильним є висновок апеляційного суду про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого відповідачем не спростований.

Доводикасаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм трудового законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону й підстав для її скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівавтодор» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко