УХВАЛА
про залишення позовної заяви без руху

2 червня 2023 року м. Мукачево Справа №303/5026/23
2-о/303/151/23
Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши матеріали
за заявою ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2
до заінтересованих осіб (1) Кольчинської селищної ради;
(2) ОСОБА_3
про встановлення факту, постійного догляду
Відповідно до частини третьої ст. 294 Цивільного процесуального України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Так, всупереч вимогам, які передбачені в п.п. 5, 8, 10 частини третьої ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України заява не містить:
- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доказів, що підтверджують вказані обставини;
- зазначення щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
- підтвердження заявника про те, що ним не подано іншої заяви (заяв) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Відповідно до частини четвертої ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що до заяви додається документ, який підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Так, пунктом 1.4 частини першої ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за заяву у справах окремого провадження, який складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 536 гривень 80 копійок за кожну заявлену вимогу.
Незважаючи на вищевказане, матеріали справи не містять доказу сплати судового збору заявником.
Таким чином, ОСОБА_1 слід сплатити судовий збір у сумі 536 гривень 80 копійок або подати документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору.
Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, роз`яснив, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Разом з тим, до поданої заяви та в самій заяві заявником не зазначено та не подані документи, які підтверджують обставину невизнання державними органами або установами обставин, зазначених у заяві про встановлення факту постійного догляду за особою, тобто ким такий факт не визнається.
Крім того, заявником не додано доказів про те, що чинним законодавством не передбачено адміністративного порядку з отримання документу, який би підтверджував факт того, що заявник здійснює догляд за особою і, відповідно, такий факт може бути встановлений виключно рішенням суду.
Одночасно суд звертає увагу, що факт постійного надання соціальних послуг (догляду) інвалідам та хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, може бути встановлений структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад за місцем проживання/перебування осіб, яким надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі із дотриманням Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 року № 859.
Тобто, Законом визначено порядок встановлення факту постійного надання соціальних послуг (догляду) інвалідам та хворим, про встановлення якого просить заявник. Останній має право звернутися до відповідних уповноважених органів з дотриманням вимог законодавства та у разі незгоди із прийнятим рішенням, оскаржити його в порядку адміністративного судочинства.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику у доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.
Таким чином, заявник має додатково обґрунтувати підстави звернення до суду в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту постійного догляду.
Зазначене є підставою для залишення позовної заяви без руху на підставі частини першої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 175, 185 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Заяву залишити без руху.
2. Повідомити заявника про необхідність усунення недоліків вказаних у мотивувальній частині цієї ухвали протягом десяти днів з дня отримання ухвали.
3. Копію даної ухвали надіслати заявнику.
4. Наслідки невиконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху передбачені частиною третьою ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України.
5. Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя В.В. Кость