Дата документу 23.05.2023 Справа № 334/8394/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8394/21 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/712/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Остапенка Андрія Ігорьовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 18 вересня 2004 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 , яка має вроджені вади здоров`я (ДЦП) та є особою з інвалідністю з дитинства, місце проживання дитини зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась друга донька - ОСОБА_5 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Через деякий час ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стали проживати окремо. Діти залишились проживати з матір`ю, отримували від неї належний догляд та виховання.

22 січня 2020 року ОСОБА_3 самочинно, без згоди ОСОБА_1 , способом викрадення, що поєднувалось із застосуванням до неї погроз та фізичної сили, змінив місце проживання їх спільних дітей і з того часу утримує дітей у себе, обмежуючи матір у спілкуванні з дітьми.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2020 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю - позивачем у справі. Однак, до теперішнього часу діти перебувають у ОСОБА_3 , який проживає зі своєю новою дружиною - ОСОБА_2 у заміському будинку у АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 зазначала, що неодноразово намагалась повернути дітей, у зв`язку з чим зверталась до органів поліції та служби у справах дітей Запорізької обласної державної адміністрації, проте дітей їй повернуто не було.

09 серпня 2021 року позивач звернулась до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, де дізналась що ОСОБА_3 12 січня 2021 року самовільно, без її відома та згоди змінив реєстрацію місця проживання дитини з інвалідністю ОСОБА_4 , зареєструвавши її місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . При подачі заяви до відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконкому Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області про реєстрацію дитини, ОСОБА_2 протиправно, видаючи себе за законного представника дитини (за матір дитини), хоча такою не є, надала згоду на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 за вищевказаною адресою.

Крім того, 16 вересня 2021 року позивачу стало відомо, що її діти госпіталізовані до КНП «Міська дитяча лікарня № 5». 17 вересня 2021 року на своє звернення ОСОБА_1 отримала листа КНП «Міська дитяча лікарня № 5», в якому зазначалось, що її донька з інвалідністю ОСОБА_6 дійсно 12 вересня 2021 року з 10 год. 30 хв. до 13 год. 10 хв. перебувала в лікарні, але за наполяганням батьків була виписана на амбулаторне лікування під наглядом лікаря. Дитині було діагностовано позалікарняну лівобічну SI пневмонію, бронхообструктивний синдром. Разом з листом надано копію розписки матері дитини, в якій ОСОБА_2 зазначила, що вона є матір`ю дитини і забирає свою дочку з відділення лікарні, від лікування в умовах стаціонару відмовляється.

Протиправна поведінка ОСОБА_2 порушила як немайнові права позивача, так і немайнові права дитини, завдала їй моральної шкоди, розмір якої ОСОБА_1 оцінює в 60000 грн. Обґрунтовуючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди позивач виходить з характеру вчинених відповідачем правопорушень, глибини (істотності) своїх душевних страждань, ступеня та характеру вини відповідача, обстановки вчинення правопорушення. Так, дізнавшись спочатку про зміну місця реєстрації дитини, а згодом, про хворобу дитини та відмову від її лікування, вчинені ОСОБА_2 , яка безпідставно та систематично в офіційних правовідносинах з публічними суб`єктами називає себе матір`ю її дитини, позивач відчула увесь комплекс негативних емоцій, характерний у подібній ситуації для реакції матері дитини, позбавленої можливості піклуватися про власну дочку: розпач, відчай, безпорадність, гнів. Відмова відповідача від лікування дитини в умовах стаціонару викликала у позивача значний стрес, причиною якого стали серйозні небезпідставні переживання за стан здоров`я доньки.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000 грн та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Остапенка А.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з відповідача судові витрати.

Відзивів у на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Остапенко А.І. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Піскарьов А.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року - без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить частково задовольнити з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підтвердила свої позовні вимоги належними доказами, адже позовна заява містить тільки оцінні міркування позивача щодо завдання їй моральної шкоди протиправними діями відповідача.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 18 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 21 липня 2020 року та серії НОМЕР_3 від 05 червня 2007 року.

Згідно з медичним висновком № 63 від 24 вересня 2013 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом дитинства, що підтверджується також посвідченням серії НОМЕР_4 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

05 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ВП № 6 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області із заявою щодо наявності загрози життю та здоров`ю дітей та передачі їх матері. Просила встановити місце перебування дітей, посприяти в отриманні доступу до дітей шляхом проведення бесіди з ОСОБА_3 з метою спонукання його до передачі дітей матері. У випадку відмови передати дітей просила зафіксувати це належним чином у межах повноважень.

09 серпня 2021 року з аналогічним зверненням ОСОБА_1 звернулась до Служби у справах дітей Запорізької облдержадміністрації.

07 серпня 2021 року ВП № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 382 КК України (номер кримінального провадження 0000629) за повідомленням ОСОБА_1 про невиконання її колишнім чоловіком ОСОБА_3 рішення суду.

За результатами звернення ОСОБА_1 щодо незаконної зміни місця реєстрації доньки ОСОБА_6 колишнім чоловіком ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області листом № 02-11/1435 від 10 серпня 2021 повідомив їй, що ОСОБА_3 шляхом обману зареєстрував ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , без згоди її представника ОСОБА_8 , натомість вказав представником дівчинки його тодішню дружину, яка і дала згоду на реєстрацію дитини. За вказаних обставин 10 серпня 2021 року реєстрацію місця проживання неповнолітньої ОСОБА_6 за вказаною адресою було скасовано, що підтверджується відповідним повідомленням виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Звернення батька дитини з відповідною заявою до виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області підтверджується копією його заяви від 02 січня 2021 року.

Згідно з копією витягу з ЄРДР, 20 серпня 2021 року за цим фактом було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, провадження №0000159.

За повідомленням КНП «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 31 серпня 2021 року, медичні картки дітей були відсутні, на дітей було укладено декларації про вільний вибір лікаря в іншому медичному закладі.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 отримала інформацію із Запорізького міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), що у період з 22 січня 2020 року ОСОБА_6 як дитина з інвалідністю для отримання реабілітаційних послуг у відділення зарахована не була. З 22 січня 2020 року ОСОБА_6 як дитина з інвалідністю також не проходила реабілітацію в МЦ ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна».

17 вересня 2021 року ОСОБА_1 отримала інформацію з КНП «Міська дитяча лікарня № 5», що 12 вересня 2021 року батьки з дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звертались за медичною допомогою. ОСОБА_2 , видаючи себе за матір дитини, подала розписку та забрала дитину з діагнозом пневмонія, яка потребувала стаціонарного лікування, зі стаціонару лікарні.

За вказаним фактом позивач звернулась до відділу поліції № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, де було внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.135 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР №0000788.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 січня 2022 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дітей та стягнення моральної шкоди. Вирішено відібрати дитину з інвалідністю - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від ОСОБА_3 і повернути дітей їх матері - ОСОБА_1 .

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)'' від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Аналізуючи положення ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зобов`язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювача шкоди.

Як зазначено у п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести заявник.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Згідно зі ст. 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до частини першої статті 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники.

Згідно з ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина (ч. 1 ст. 154 СК України).

Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права (ч. 3 ст. 273 ЦК України).

Аналізуючи вищезазначені норми закону, можна дійти закономірного висновку, що ніхто крім батьків дитини (усиновлювачів, опікунів), не вправі називати (іменувати) себе законним представником дитини, а також здійснювати без спеціального повноваження права дитини (як немайнові, так і майнові), зокрема, зм інювати місце проживання дитини, відмовлятись від лікування дитини, яка потребує його стаціонарно.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно зі ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

В частинах першій-другій статті 276 ЦК України зазначено, що орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (стаття 280 ЦК України).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

П. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц містить правовий висновок, відповідно до якого, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

На думку колегії суддів, враховуючи вище встановлені обставини, позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди у цій справі. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що в разі порушення особистих немайнових прав і благ фізичної особи слід виходити з презумпції моральної шкоди, а при оцінці обґрунтованості вимог позивача у подібних справах необхідно керуватися, насамперед, принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи, прояву моральної шкоди. Відповідно, як доказ заподіяння моральних страждань, серед іншого, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

У статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» зазначено, що згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників. Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких для пацієнта наслідків, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання - засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків. Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Якщо відмову дає законний представник пацієнта і вона може мати для пацієнта тяжкі наслідки, лікар повинен повідомити про це органи опіки і піклування.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 має важкі вади здоров`я, потребує періодичного лікування, без якого стан її здоров`я постійно погіршується. У 2019 році дитина перенесла три складних операції, і двічі на рік вона має проходити повноцінний курс реабілітації. Крім того, один раз на шість місяців дитину в обов`язковому порядку мають оглядати вузькопрофільні лікарі та корегувати лікування. Натомість колишній чоловік позивача ігнорував відповідні потреби старшої доньки, не забезпечував їй належного лікування, що згодом може призвести до незворотних наслідків.

За змістом позовних вимог, протиправна поведінка ОСОБА_2 щодо позивача та її дитини полягала в тому, що вона умисно видавала себе за законного представника дочки позивача в офіційних правовідносинах з публічними суб`єктами, здійснюючи реалізацію певних прав дитини, вчиняла певні юридично значимі дії всупереч інтересам дитини позивача, на що вона не мала жодного права. Зазначена протиправна поведінка ОСОБА_2 щодо дитини з інвалідністю порушила її немайнові права і немайнові права позивача, чим завдала позивачу моральної шкоди.

Згідно з п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).

Згідно з ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на теперішній час існує два судових рішення, що набрали законної сили, якими встановлено, що діти ОСОБА_1 мають проживати разом з матір`ю, які всупереч вимог закону залишаються невиконаними.

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що ОСОБА_3 безпідставно та незаконно утримує дітей за місцем свого проживання, перешкоджаючи матері у спілкуванні з доньками, а ОСОБА_2 своїми діями фактично допомагає чоловікові у таких його незаконних діях. Будучи сторонньою особою дітям, усвідомлюючи це, вона навмисно вводила в оману спочатку органи реєстрації, а потім лікарів, відмовившись від лікування дитини в умовах стаціонару за наявності встановленого лікарями серйозного захворювання, що потребувало стаціонарного лікування. Тобто, ОСОБА_2 вирішувала питання, пов`язані із життям та здоров`ям дитини позивача без її згоди, що, враховуючи тяжкий діагноз дитини, її потребу у постійній реабілітації, коригування лікування відповідно до показників її стану здоров`я стало причиною стресу для позивача та спричинила її переживання про стан здоров`я своєї доньки. Відриваючись від звичайних занять, втративши душевний спокій, позивач була змушена невідкладно звертатись до поліції, органів опіки та піклування, сімейних лікарів за місцем перебування дитини, щоб допомогти своїй дитині, з`ясувати стан її здоров`я та інше.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки протиправній поведінці ОСОБА_2 , причинно-наслідковому зв`язку між протиправною поведінкою та моральною шкодою, завданою позивачу, а також не врахував той факт, що ОСОБА_2 усвідомлювала протиправний характер своїх дій, адже вона не є матір`ю дитини і не має права виконувати по відношенню до неї функції законного представника. Вона повинна була передбачати ймовірні шкідливі наслідки своїх дій, зокрема, у випадку відмови від лікування, вона була проінформована лікарями про можливі ускладнення та про необхідність стаціонарного лікування, про що сама відповідач зазначила у наданій лікарям розписці.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, ОСОБА_1 зазначала, що дізнавшись спочатку про зміну місця реєстрації дитини, а згодом - про хворобу дитини та відмову від її лікування, вчинені особою, яка безпідставно та систематично в офіційних правовідносинах з публічними суб`єктами називає себе матір`ю її дитини, вона відчула увесь комплекс негативних емоцій, характерний у подібній ситуації для реакції матері, позбавленої можливості піклуватися про власну дитину: розпач, відчай, безпорадність, гнів та інше.

На думку колегії суддів, вищезазначені дії ОСОБА_2 спричинили істотні душевні страждання ОСОБА_1 , яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та її дочки, крім того такі дії відповідача сприяли ускладненню виконання судового рішення про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

На думку колегії суддів, у вирішуючи цей спір, слід взяти до уваги вразливість становища позивача у спірних правовідносинах та ступінь важливості для неї об`єкта протиправного посягання.

Висновок суду першої інстанції про те, що у справі відсутні докази протиправних діянь відповідача, так як за описаними в позові фактами було порушено кримінальні провадження, але доказів того, що відповідач вчинила кримінально карні діяння, суду не надано, є помилковим, адже наявність обвинувального вироку суду в кримінальній справі не є обов`язковою умовою для відшкодування завданої протиправним діянням шкоди в порядку цивільного судочинства. Відсутність у діях особи складу кримінального правопорушення не виключає наявність складу цивільного правопорушення.

Проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Обґрунтовуючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначала про зухвалий характер вчинених відповідачем правопорушень, глибину (істотність) її душевних страждань, ступеня та характеру вини відповідача в умовах тривалого спору між батьками щодо дітей та відсутності у позивача протягом 19 місяців доступу до дітей.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що матеріалами справи доведено протиправність дій ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 та її дочки, у зв`язку з чим, позивачу завдано моральної шкоди, яку, за відсутності належних доказів для стягнення у заявленому позивачем розмірі, апеляційний суд визначає у 5000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України належить скасувати, та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки новою постановою апеляційний суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 (на 8.33%), враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з ОСОБА_2 належить стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 189,09 грн в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Остапенка Андрія Ігорьовича- задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2022 року у цій справі - скасувати. Прийняти в цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.»

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 189 (сто вісімдесят дев`ять) гривень 09 копійок.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: