Ухвала

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 185/5961/22

провадження № 61-6968ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційні скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, ОСОБА_1 та його представника Татарин Вікторії Миколаївни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року у складі судді: Перекопського М. М., постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 у 2014-2015 роках активно займався волонтерською діяльністю. 08 січня 2015 року о 20:30 год позивач, рухаючись на автомобілі Форд Транзит, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зупинений працівниками правоохоронних органів на блокпості поблизу міста Ізюм Харківської області. У ході незаконних і тривалих маніпуляцій на місці його фактичного і бездокументального затримання, йому повідомили про наявність в автомобілі зброї та боєприпасів.

Відомості в ЄРДР внесено 09 січня 2015 року по кримінальному провадженню №0000028. Протокол затримання складено 09 січня 2015 року о 12:05 год. У подальшому цього ж дня, 09 січня 2015 року о 19:06 год ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

На підставі ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2015 року у справі №623/42/15-к щодо ОСОБА_1 безпідставно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів - до 20:30 год 08 березня 2015 року, із визначенням застави у розмірі 97 440,00 грн. У подальшому ця ухвала оскаржена до апеляційного суду Харківської області, ухвалою якого від 15 січня 2015 року ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області змінено в частині визначеного розміру застави, яку зменшено до мінімального рівня - 24 360 грн. Після сплати застави з-під варти ОСОБА_1 звільнено станом на 16 січня 2015 року.

Вдруге у межах цього кримінального провадження ОСОБА_1 під варту взято на підставі вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року після проголошення вироку в залі суду. Під вартою утримувався до 26 жовтня 2016 року і звільнений на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року. В період часу з 08 січня 2015 року по 25 вересня 2018 року (тобто 44 місяці і 18 днів) підданий незаконному кримінальному переслідуванню.

ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з держави України (Державного бюджету України) в особі її органів солідарно - Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду 3 000 000 грн та понесені судові витрати в справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в сумі 400 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

відповідно до пункту 5 статті 3 Закону № 794-VIII у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону № 794-VIII). Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373/15-ц, провадження № 14-298цс18;

згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 794-VIII розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування;

в результаті вчинення органами досудового розслідування, прокуратури та суду незаконних дій ОСОБА_1 незаконно засуджений за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, що завдало позивачу моральної втрати та призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, доведення невинуватості у вчиненні злочину;

позивач перебував незаконно під слідством та судом майже 25 місяців, тобто з січня 2015 року по січень 2017 року, а саме по дату постановлення ухвали апеляційним судом Харківської області, якою вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито. Саме цим судовим рішенням, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, кримінальне переслідування відносно позивача було завершено;

суд першої інстанції зазначив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи». Отже, чинним законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний;

інформація щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , який займав активну життєву позицію, набуло значного розголосу та резонансу у суспільстві, висвітлювалось у засобах масової інформації. Вказане підтверджується значною кількістю копій публікацій у ЗМІ. На підставі всього викладеного, враховуючи розмір встановленого станом на 01 жовтня 2022 року розміру мінімальної заробітної плати 6700 грн, проте звертаючи увагу на характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суд вважав, що відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення позивача та зробив висновок про необхідність задовольнити позовні вимоги частково та визначив позивачу компенсацію моральної шкоди у розмірі 400 000 грн.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 000 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог. Представником позивача суду надано договір, акт до договору про надання правової допомоги від 13 липня 2022 року та квитанції, які свідчили про сплату позивачем 20 000 грн за надані послуги, а також актом передбачена сплата гонорару успіху в розмірі 40 000 грн. З Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8 000,00 грн (400 000,00 грн х 60 000,00 грн : 3 000 000,00 грн = 8 000,00 грн), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України). Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт;

порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування;

позивач перебував незаконно під слідством та судом з 09 січня 2015 року до 12 січня 2017 року (дата постановлення ухвали апеляційним судом Харківської області, якою вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано, а кримінальне провадження за обвинуваченням позивача закрито), що складає майже 25 місяців. При визначенні розміру відшкодування завданої позивачу шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечив позивачеві відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, який співмірний з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи. Отже, у оскарженому судовому рішенні суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, вірно дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві. Доводи апеляційної скарги щодо збільшення розміру відшкодування моральної шкоди ніж гарантований державою, зводяться до необхідності здійснення переоцінки зібраних у справі доказів;

щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції апеляційний суд зробив висновок про те, що додаткове рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг немає.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000,00 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_1 поніс судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн за підготовку та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області. Враховуючи зазначене, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, вказані витрати підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача. Щодо стягнення витрат за подання апеляційної скарги на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року та на додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року в розмірі 4 000,00 грн, колегія суддів зазначила, що вони розподілу не підлягають, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення.

05 травня 2023 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 161 448,00 грн, а також змінити додаткове рішення суду першої інстанції та додаткову постанову апеляційного суду, зменшивши розмір витрат на правову допомогу.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заступник керівника Харківської обласної прокуратури зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц; від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17; від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17; від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц; від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц; від 21 жовтня 2020 року у справі № 336/4824/18; від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 лютого 2023 року у справі № 199/1800/22; від 755/9215/15-ц; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20; від 16 березня 2023 у справі № 927/153/22; від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судами неправильно обраховано строк перебування позивача під слідством та судом, оскільки фактично цей строк становить 24 місяці 3 дні, замість 25 місяців, як зазначено у рішеннях судів першої та апеляційної інстанції;

суму відшкодування має бути обґрунтовано судом з посиланням на докази та фактичні обставини справи, наведено відповідні розрахунки;

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц наголошувала, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення;

обласна прокуратура не згодна з висновками судів про те, що у цій справі є підстави для збільшення розміру відшкодування від мінімального розміру моральної шкоди, визначеного нормами матеріального права та висновками касаційного суду;

позивач не зазначив у позові відповідних доводів та всупереч передбачених статтями 12, 81 ЦПК України процесуальним обов`язкам не надав до суду належних і допустимих доказів про те, що характер та тяжкість завданої душевної травми та розмір моральної шкоди є таким, що відповідно до загальних принципів справедливості, розумності та добросовісності заслуговує на відшкодування у розмірі, який значно перевищує мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, визначений у частині другій та третій Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»;

визначений судами розмір моральної шкоди не відповідає принципам справедливості та розумності, пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, статті 23 ЦК України, майнова компенсація потерпілій особі має бути пропорційною завданій шкоді;

приймаючи рішення про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн, суди не обґрунтували і не навели відповідних розрахунків, доказів та мотивів, з яких виходили в частині розміру саме такого стягнення;

позивачу підлягає відшкодування моральної шкоди у гарантованому державою розмірі та становить 161 448,00 грн із розрахунку 6 700,00 грн на 24 місяці та 3 дні;

сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключно підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, наскільки душевні переживання були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань;

зменшення розміру відшкодування моральної шкоди тягне за собою і зменшення розміру судових витрат;

стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн, пов`язану з розглядом справи у суді апеляційної інстанції є неспівмірним, не виходить з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їх розміру.

10 травня 2023 року Головне управління Національної поліції в Харківській області через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції, додаткову постанову апеляційного суду та ухвали нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Головне управління Національної поліції в Харківській області зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 вересня 2021 року у справі № 623/2585/19; від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19; від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

Головне управління Національної поліції в Харківській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки працівники ГУНП в Харківській області та його структурного підрозділу Ізюмського відділу поліції ГУНП в Харківській області не вчиняли ніяких незаконних дій відносно позивача, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000028 не здійснювали;

незаконність дій працівників ГУНП в Харківській області чи працівників його структурних підрозділів не яким рішенням не встановлено. ОСОБА_1 не надав доказів, що йому завдано моральної шкоди у зв`язку із протиправними рішеннями, діями або бездіяльності саме працівників ГУНП в Харківській області чи працівників його структурних підрозділів або інших органів та підрозділів МВС України або органів та підрозділів Національної поліції України;

склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Ураховуючи, що представник позивача Татарин В. М. ще у судовій справі № 623/2585/19, яка перебувала на розгляді в Ізюмському міськрайонному суді Харківської області між тими самим сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, вже готувала та подавала такий самий позов ще у 2019 році, можна стверджувати, що адвокат Татарин В. М. не витрачала 4 години на підготовку позовної заяви;

вимога щодо оплати гонорару успіху у розмірі 10 %, повинна бути зазначена у самому договорі, однак в договорі про надання правової допомоги від 13 липня 2022 року цей пункт відсутній;

види юридичних послуг та їх оцінений розмір адвокатом Татарин В. М. не відповідає принципам розумності та співмірності наданих послуг.

11 травня 2023 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Татарин В. М. , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та додаткову постанову апеляційного суду, стягнувши у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 000,00 грн та витрати на відшкодування правничої допомоги у повному обсязі.

12 травня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та додаткову постанову апеляційного суду, стягнувши у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 000,00 грн та витрати на відшкодування правничої допомоги у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 в обох касаційних скаргах зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17; від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судами обох інстанцій достовірно встановлено обставини, за яких істотно порушено велику кількість конституційних прав позивача;

незаконне кримінальне переслідування позивача тривало з 08 січня 2015 року і по 25 вересня 2018 року. З цього періоду позивач близько 6 місяців перебував під вартою;

суди при визначені розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, повністю проігнорували ті письмові докази, які наявні у цій справі, зокрема те, що: у період протиправного кримінального переслідування позивача його шлюб розпався; позивач був військовослужбовцем і здійснював несення служби на передових позиціях в зоні АТО; щодо позивача також друкувалось досить багато статей в ЗМІ, де досить по різному висвітлювались ті події, його честі, гідності та діловій репутації завдано цим кримінальним переслідуванням невиправної шкоди; судом не надано правової оцінки рішенню Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у справі про захист честі, гідності та ділової репутації позивача, яка теж була спровокована поширенням неправдивої інформації про досліджуване кримінальне переслідування позивача працівниками поліції, прокуратури та суду; у справі наявні позитивні характеристики позивача; до періоду цього незаконного переслідування позивач був активним громадським діячем та формував свій політичний шлях; серед негативних наслідків цього кримінального переслідування є і протиправне вилучення у позивача транспортного засобу; запис про це кримінальне провадження уже буде постійно в базі даних поліції; кримінальна справа була сфальсифікована від самого початку, що підтверджено у ухвалі апеляційного суду Харківської області та постанові Верховного Суду;

судами не в повній мірі враховано той факт, що внаслідок тривалого кримінального переслідування 3,5 років, з яких позивач знаходився під вартою майже 6 місяців, йому заподіяно моральні страждання, які призвели до зміни в організації всіх сфер його життя, що вимагало від позивача додаткових зусиль для перебування в тих умовах та для відновлення морального стану;

навіть заявлена сума не відображає глибину страждань і не відновить стан позивача повністю, однак надасть йому можливість трішки реабілітуватись і бути впевненим, що до відповідальності за протиправні дії притягують в Україні не лише простих громадян, але і чиновників, які так зухвало знехтували законами та життям позивача;

оскільки суди визначили моральну шкоду у загальному розмірі 400 000,00 грн та не навели належного обґрунтування такому висновку з розмежуванням по вихідній сумі за 1 місяць, то не можна вважати правильними, законними та обґрунтованими висновки суду щодо вказаного розміру моральної шкоди;

визначивши загальну суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн, суди не навели доводів, чому вважають усі ті протиправні дії, вчинені з позивачем «особами із повноваженнями», такими, що охоплюються нею. Ураховуючи, що позивач є військовослужбовцем, то задоволення позовних вимог у повному обсязі не призведе до його збагачення, а лише допоможе позивачу відновлюватись від тих всіх протиправних дій чиновників і їх негативних наслідків;

у частині визначення строків незаконного кримінального переслідування є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, оскільки судами безпідставно зменшено строк перебування позивача під незаконним слідством та судом з 44 місяців 18 днів до 25 місяців, оскільки ухвалою апеляційного суду про закриття кримінального провадження страждання позивача не припинились через протиправні дії прокуратури, яка продовжила незаконне переслідування шляхом подання відповідної касаційної скарги. Тому слід передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду задля розгляду питання про відступ від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах щодо обрахунку строків незаконного кримінального переслідування;

суди першої та апеляційної інстанції необґрунтовано зменшили суми витрат позивача на правничу допомогу. Стороною відповідача не заперечувався розмір витрат на правову/правничу допомогу позивача або їх не співмірність складності справи, а тому зменшення заявленої до стягнення суми судом з власної ініціативи є втручанням у договірні відносини сторін;

витрати адвоката є розумними, обґрунтованими та такими, що мають відшкодовуватись позивачу в повному обсязі як витрати, зумовлені черговою судовою тяганиною у цій справі через протиправні та безпідставні заперечення відповідачів;

в апеляційному суді розгляд справи проведено формально, судом не надано змоги представнику позивача, висловити позицію по справі, а також суд не володів інформацією по її матеріалах, зокрема судді не знали про те, що позивач перебував під вартою. Зважаючи на особу позивача (військовий, який нагороджений значною кількістю відзнак від керівництва держави та спец структур, політичний та громадський діяч, людина яка на захисті України стоїть з перших днів війни з окупантами з початку 2015 року) така поведінка суддів апеляційної інстанції є проявом зневаги і непрофесіоналізму;

18 травня 2023 року касаційні скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, представника ОСОБА_1 - адвоката Татарин В. М. та додані матеріали, згідно протоколів повторного автоматизованого розподілу, передано судді-доповідачу Крату В. І.

18 травня 2023 року касаційна скарга ОСОБА_1 та додані матеріали, згідно протоколу передачі раніше визначеному складу суду, передано судді-доповідачу Крату В. І.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року в справі № 623/4131/15-к позивача визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України і призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі. Витрати на проведення судової комплексної вибухотехнічної експертизи та експертизи вибових речовин, продуктів вибуху та пострілу у розмірі 6476,76 грн підлягали стягненню з нього на користь держави код доходів 24060300, р/р НОМЕР_2 , код банку 37999680, МФО 851011 УДКС України в Комінтернівському районі м. Харкова. Витрати на проведення судово-балістичної експертизи у розмірі 1474 грн. 20 коп. підлягали стягненню з нього на користь держави код доходів 24060300, р/р НОМЕР_2 , код банку 37999680, МФО 851011 УДКС України в Комінтернівському районі м. Харкова.

Після набрання вироком законної сили заставу, внесену у розмірі 24360 грн., на рахунок повернуто заставодавцю. Речові докази: автомобіль «Форд Транзит» білого кольору, 2000 р.в. - повернуто власнику. Останки 2 реактивних протитанкових гранат РПГ - 22, 7 підривачів УЗРГМ, 16 підривачів УЗРГМ-2, підривача УДЗ, 7 корпусів ручних гранат Ф-1, 16 корпусів ручних гранат РГД-5, корпусу ручної гранати РГО, 70 гільз та 3152 набої різного калібру знищено.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обрано тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань №27, взявши під варту в залі суду. Зараховано в строк покарання тримання під вартою на досудовому розслідуванні з 10 січня 2015 року по 16 січня 2015 року згідно частини п`ятої статті 72 КК України із розрахунку 1 день перебування в Харківській установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області № 27 за 2 дні позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року в справі № 623/4131/15-к, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 25 вересня 2018 року, вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною першою статті 263 КК України закрито на підставах, передбачених пунктом 3 частини першої статті 284 КК України, - у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Суди встановили, що позивач перебував незаконно під слідством та судом з 9 січня 2015 року до 12 січня 2017 року, що складає майже 25 місяців.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що:

«у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судами встановлено, що позивач перебував під слідством з 27 червня 2013 року і до 30 грудня 2016 року, тобто - 42 місяці та 3 дні.

Враховуючи те, що кожне з кримінальних проваджень відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Справа розглянута судом першої інстанції у 2020 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4 723,00 грн. У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підставно визначив його у розмірі 198 366,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (4 723,00 грн х 42 місяці).

Суд дійшов таких висновків з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що:

«положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) зазначено, що:

«відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), Верховний Суд вказує на те, що стягнення коштів проводиться не з Державного бюджету України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суди встановили, що: ОСОБА_1 перебував незаконно під слідством та судом близько 25 місяців; характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, є підставою для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 400 000 грн.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Згідно частин третьої-п`ятої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, яка стягнута на користь позивача судом першої інстанції є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 поніс судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн за підготовку та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, які залишено без задоволення.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано стягнув на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також правильними є висновки апеляційного суду про стягнення на користь позивача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання у касаційних скаргах ОСОБА_1 на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17 необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі Головного управління Національної поліції в Харківській області на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 29 вересня 2021 року у справі № 623/2585/19; від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі заступника керівника Харківської обласної прокуратури на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц від 21 жовтня 2020 року у справі № 336/4824/18, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 22 лютого 2023 року у справі № 199/1800/22, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20, від 16 березня 2023 у справі № 927/153/22, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та від 19 лютого 2020 року у справі 755/9215/15-ц необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційних скарг та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційні скарги є необґрунтованими, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційних скаргах, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу, що питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи після вирішення судом питання про відкриття провадження та витребування матеріалів справи. Тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду належить відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами заступника керівника Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, ОСОБА_1 та його представника Татарин Вікторії Миколаївни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков