КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4355/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року м. Київ

Справа № 758/3974/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2022 року, постановлену у складі судді Будзан Л.Д.,

за заявою ОСОБА_2 , поданою в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення у справі №758/3974/22 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей,

встановив:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі №758/3974/22 про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей.

Не погоджуючись з ухвалою, 08 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з боржника на користь заявника судові витрати в розмірі 5000 грн. за надання правової допомоги, посилаючись на її необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що питання розподілу судових витрат у наказному провадженні регулюється розділом II ЦПК України, зокрема статтею 164 ЦПК України. Проте, з таким висновком суду не можна погодитися, оскільки порядок розподілу судових витрат відноситься до загальних положень ЦПК України і регулюється розділом І, главою 8, а отже повинен застосовуватися при будь-якому цивільному провадженні. Крім того, п. 6 ч.1 ст. 168 ЦПК України передбачає, що в судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника, а отже, розділ II ЦПК України не містить жодних обмежень або особливого регулювання судових витрат в наказному провадженні, і саме тому, суд, у випадку не прийняття рішення щодо судових витрат при прийнятті судового рішення, до якого відноситься і судовий наказ, за заявою заявника має право прийняти додаткове судове рішення, в цьому випадку - ухвалу.

За наведених обґрунтувань вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали, невірно застосовано норми процесуального закону, а саме невірно застосовано ст. 164, п. 6 ч.1 ст. 168 ЦПК України, не застосовано статті 137, 141 ЦПК України.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2022 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся по Подільського районного суду м. Києва із заявою про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.

08 червня 2022 року Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь стягувача ОСОБА_1 аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 травня 2022 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 248 грн. 10 коп. в дохід держави.

22 липня 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить стягнути з боржника ОСОБА_3 на користь стягувача ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення заявник зазначає, що ОСОБА_1 надається допомога правова адвокатом Полєтаєвим І.О. відповідно до договору про надання правової допомоги №1-27/05/2022 від 27.05.2022 року, повноваження та обсяг прав підтверджує ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1111143 від 30.05.2022 року, який був доданий до заяви про видачу судового наказу.

Крім того, разом із заявою про видачу судового наказу на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України представником заявника було подано до суду розрахунок суми судових витрат, які заявник поніс у зв`язку із розглядом заяви. Зокрема, в заяві про видачу судового наказу було зазначено, що є витрати заявника на правову допомогу, професійну правничу допомогу (підготовку документів, складання та подання до суду заяви про видачу судового наказу), що підтверджується договором №1-27/05/2022 про надання правової допомоги від 27.05.2022 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 27.05.2022 року №23 про оплату адвокату 5000 грн. Однак, судом не прийнято рішення щодо розподілу судових витрат заявника на правову допомогу.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції посилався на те, що не приймає до уваги доводи представника заявника щодо стягнення понесених судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу, оскільки відповідно до чинного цивільно-процесуального законодавства стягнення у наказному провадженні з боржника вказаних витрат не регламентовано положеннями розділу II ЦПК України та не відноситься до тієї категорії судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, передбаченої ст. 141 ЦПК України, що підлягає стягненню зі сторони у разі задоволення позову. Виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства суд дійшов висновку, що підстави для ухвалення додаткового судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає нормам процесуального права та матеріалам справи.

Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ, визначено статтею 161 ЦПК України.

Частиною 3 статті 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Підстави для відмови у видачі судового наказу передбачено статтею 165 ЦПК України.

Згідно зі ст. 168 ЦПК України, у судовому наказі зазначаються: 1) дата видачі наказу; 2) найменування суду, прізвище та ініціали судді, який видав судовий наказ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стягувача та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків стягувача та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, а також інші дані, якщо вони відомі суду, які ідентифікують стягувача та боржника; 4) посилання на закон, на підставі якого підлягають задоволенню заявлені вимоги; 5) сума грошових коштів, які підлягають стягненню; 6) сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника; 7) повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті; 8) відомості про порядок та строки подання заяви про скасування судового наказу; 9) дата набрання судовим наказом законної сили; 10) строк пред`явлення судового наказу до виконання; 11) дата видачі судового наказу стягувачу. Зазначені у пунктах 9-11 частини першої цієї статті відомості вносяться до судового наказу у день його видачі стягувачу для пред`явлення до виконання.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесено до витрат, пов`язаних з розглядом справи, отже такі витрати є судовими.

Разом з тим, нормами процесуального закону не передбачено стягнення з боржника у наказному провадженні сум, які відмінні від неоспорюваної суми та витрат зі сплати судового збору за подання заяви про видачу судового наказу, що вбачається із наступного.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Отже, за нормами ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до статті 174 ЦПК України є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Статтею 163 ЦПК України визначено форму і зміст заяви про видачу судового наказу. Відповідно до положень вказаної статті заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, розділ ІІ ЦПК України не передбачає подання будь-якої заяви по суті спору, що унеможливлює подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Отже, враховуючи порядок здійснення судочинства у наказному провадженні, виходячи з приписів вищезазначених норм процесуального права, у боржника відсутня можливість доведення неспівмірності витрат, заявлених до стягнення заявником, що суперечить ст. 12 та ст. 137 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними.

Стягнення з боржника на користь заявника витрат на правову допомогу суперечить самій суті наказного провадження, оскільки договір не є укладеним між заявником та боржником, а також не є неоспорюваною заборгованістю. У свою чергу, нормами процесуального закону не передбачено стягнення з боржника у наказному провадженні сум, які відмінні від неоспорюваної заборгованості, за подання заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 141 ЦПК України, що регулює розподіл судових витрат між сторонами, такий розподіл можливий лише за наслідками розгляду справи у позовному провадженні, тоді як ч. 3 ст. 19 ЦПК України визначено, що наказне провадження призначене для розгляду справи за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Отже, обґрунтованим є висновок суду про те, що ухвалення додаткового рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати, можливе лише у разі розгляду справи в порядку позовного провадження та постановлення судом рішення по суті позовних вимог.

Виходячи із вищевикладеного, процесуальний закон не передбачає розподілу будь-яких судових витрат, крім судового збору, в порядку здійснення судочинства у наказному провадженні, що свідчить про те, що заявлена заявником вимога не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, а висновки суду першої інстанції під час вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення відповідають вимогам процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що п. 6 ч.1 ст. 168 ЦПК України передбачає, що в судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь боржника спростовується змістом судового наказу Подільського районного суду м. Києва від 08.06.2022 року, відповідно до якого, зокрема, стягнуто зі ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 248 грн. 10 коп. в дохід держави.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність постановленої ухвали не впливають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 травня 2023року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.