Постанова

Іменем України

30 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 545/3145/20

провадження № 61-9283св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М.,Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

за позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчий комітет Мачухівської сільської ради Полтавського району,

за позовом провизнання договору дарування недійсним:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року у складі судді: Стрюк Л. І., додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року у складі судді: Стрюк Л. І., та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове нерухоме майно, яке складається з 7/12 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320; 1/6 частки від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, розташованого в с. Щербані Полтавського району Полтавської області, яке належало їй після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 на:

7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв.м, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320;

1/12 частку земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року;

1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області;

1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області;

скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на спірне майно.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2020 року ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв. м, та земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0320.

У зв`язку з тим, що у дарувальника ОСОБА_2 не було правових підстав для розпорядження відчужуваним майном у повному обсязі, оскільки частина будинку та земельної ділянки належить йому, як спадкоємцю, тому зазначений договір дарування є фіктивним.

ОСОБА_1 просив:

визнати договір дарування від 26 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним;

скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 25 червня 2021 року справи об`єднані в одне провадження та присвоєно їм номер 545/3145/20.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності та ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на:

7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв. м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320;

1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ №000598, виданого 24 грудня 2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №308;

1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, що належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ №000598, виданого 24 грудня 2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №308.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на 1/12 частку земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності:

запис про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб М. С. за номером 35926562 на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером № 240, власник - ОСОБА_2 ;

запис про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Л. С., за номером 35375143, на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, власник - ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір дарування садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0320 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 26 листопада 2020 року, серія та номер 2133, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А.

Скасовано запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А., індексний № 55370230 від 26 листопада 2020 року, підстава виникнення права власності - договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер 2133, виданий 26 листопада 2020 року, приватним нотаріусом Москівець В. А., згідно з яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 .

Скасовано запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А., індексний № 55370230 від 26 листопада 2020 року, підстава виникнення права власності - договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер 2133, виданий 26 листопада 2020 року приватним нотаріусом Москівець В. А., згідно з яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0320, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 21 вересня 1968 року і до дня смерті перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу ними був побудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що підтверджується свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби в с. Щербані Полтавського району Полтавської області на ім`я ОСОБА_5 09 жовтня 1973 року, строк закінчення будівництва - 08 жовтня 1976 року (том 1 а. с. 23-25). Згідно з інформацією виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06 жовтня 2020 року за № 02-28/2160, у будинку по АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; відповідно до по господарського обліку, який ведеться у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, зазначене домоволодіння значиться за ОСОБА_5 (том 1 а. с. 37). Факт побудови спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у 1979 році підтверджується також технічним паспортом, виготовленим 18 серпня 2018 року на замовлення ОСОБА_2 (том 1 а. с. 180-183). Отже, спірний будинок збудований під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).За таких обставин суд зробив висновок про визначення розміру часток кожного із співвласників на зазначений житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, - по частині, виходячи із засад рівності часток. Факт непроживання ОСОБА_4 у спірному будинку понад 23 роки, як і факт незвернення її до суду із позовом про поділ майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі №647/1683/15-ц;

після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 до складу спадщини входили: (1) частина садибного(індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 ; (2) земельна ділянка за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га; (3) земельна ділянка за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, які належали ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ № 000598, виданого 24 грудня 2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 308 (том 3, а. с. 2); (4) право на земельну частку(пай) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року (том 1 а. с. 27);

згідно із частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Враховуючи, що ОСОБА_4 на день відкриття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 була непрацездатною, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , тому вона має право на обов`язкову частку у спадщині, яка, з урахуванням того, що на час смерті ОСОБА_5 право на спадкування за законом мали б його сини - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , складає 1/6 частину від усього майна;

спадкоємцями майна за законом після смерті ОСОБА_4 у рівних частках є її сини - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складається із: 7/12 часток садибного(індивідуального) житлового будинку у АДРЕСА_1 ; права на 1/6 частку від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року; 1/6 частку земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га та 1/6 частки земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області;

з урахуванням положень статті 1267 ЦК України позивач має право на визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_4 , а саме на: 7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320; 1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га, 1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області; а також має право на 1/12 земельної частки(паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року;

згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухому майно від 29 вересня 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Л. С. 04 лютого 2020 року внесено запис про право власності за номером 35375143 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером № :01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, згідно з яким власником майна зазначений ОСОБА_2 (том 1 а. с. 30-31); державним реєстратором виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб М. С. 11 березня 2020 року внесено запис про право власності за номером 35926562 на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером № 240, згідно з яким власником майна зазначений ОСОБА_2 (том 1 а. с. 29-30). Підставою для державної реєстрації зазначена «виписка, серія та номер: 1083, виданий 24 лютого 2020 року, видавник: Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області»;

особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості, є необов`язковим. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад. Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1981 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може слугувати відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації. В оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що право власності на спірний житловий будинок виникло до його реєстрації у відповідному державному реєстрі, після завершення його будівництва (зведення) та внесення відповідного запису до погосподарської книги. Як вбачається із виписки з по господарської книги за № 1083 від 24 лютого 2020 року, виданої Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_2 є користувачем житлового будинку у АДРЕСА_1 . Проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку про те, що право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 без достатніх на те правових підстав та підлягає скасуванню;

згідно із договором дарування від 26 листопада 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А. та зареєстрованим у реєстрі за № 2133, ОСОБА_2 (батько) подарував, а ОСОБА_3 (син) прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0944 га, з кадастровим номером :01:002:0320, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (том 3 а. с.18). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 листопада 2020 року № 234339039 приватним нотаріусом Москівцем В. А. на підставі договору дарування від 26 листопада 2020 року внесено запис про право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0320, згідно з яким власником майна зазначено ОСОБА_3 (том 3 а. с. 20). Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 листопада 2020 року № 234338368 приватним нотаріусом Москівцем В. А. на підставі договору дарування від 26 листопада 2020 року внесено запис про право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким власником майна зазначено ОСОБА_3 (том 3, а. с. 23);

згідно з положеннями статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Суд виходить із того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договір дарування не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення відчудження частки у спадковому майні іншою особою, який також має право як спадкоємець на це майно. Договори, направлені на умисне позбавлення права власності на частку у майні, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. Згідно матеріалів справи, договір дарування був укладений відповідачем під час існування спору про спадкове майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чим порушено право позивача на частку у спадковому майні. Отже, дарувальник ОСОБА_2 діяв недобросовісно та, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_1 , позбавив його права на частку у спадковому майні. Позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесених приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А. є похідними від визнання договору дарування недійсним, тому підлягають задоволенню;

у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Отже, інтерес позивача, який має право на частку у спірному житловому будинку та земельній ділянці на якій він розташований, порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на спірне нерухоме майно. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 , виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рівних частинах судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн - по 3750 грн з кожного із співвідповідачів.

Стягнуто з ОСОБА_2 , виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району на користь ОСОБА_1 у рівних частинах судовий збір по справі за позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності у розмірі 2 847,40 грн - по 949,13 грн з кожного із співвідповідачів.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рівних частинах судовий збір по справі за позовом про визнання договору дарування недійсним у розмірі 2724 грн - по 1362 грн з кожного із співвідповідачів.

Додаткове рішення мотивоване тим, що беручі до уваги неспівмірність витрат позивача на виконання професійної правничої допомоги у зазначеному розмірі 30000 грн зі складністю справи, зважаючи на обсяг наданих адвокатами послуг до суду, суд вбачає підстави для часткового стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

ОСОБА_1 при зверненні до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності сплатив судовий збір у загальному розмірі 2 847,40 грн, тому на користь позивача підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_2 , виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району по 949,13 грн з кожного з відповідачів. Окрім цього, ОСОБА_1 при зверненні з позовом про визнання договору дарування недійсним сплатив судовий збір у загальному розмірі 2 724 грн, тому на користь позивача з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір по справі за позовом про визнання договору дарування недійсним у розмірі по 1 362 грн з кожного з відповідачів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 21 вересня 1968 року і до дня смерті перебували у зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу побудували житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Зазначене підтверджується свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби в с. Щербані Полтавського району Полтавської області на ім`я ОСОБА_5 , яке зареєстроване під № 102 у виконкомі Щербанівської сільської ради 09 жовтня 1973 року. У свідоцтві зазначено, що строк початку будівництва - 08 жовтня 1973 року, строк закінчення будівництва - 08 жовтня 1976 року (том 1 а. с. 23-25). За інформацією виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06 жовтня 2020 року за № 02-28/2160, у будинку по АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Відповідно до погосподарського обліку, який ведеться у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, зазначене домоволодіння значиться за ОСОБА_5 (том 1 а. с. 37). Факт побудови спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у 1979 році підтверджується також технічним паспортом, виготовленим 18 серпня 2018 року на замовлення ОСОБА_2 (том 1 а. с. 180-183). Враховуючи те, що спірний будинок збудований під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, правильно встановив, що розмір часток кожного із співвласників на зазначений житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, становить по 1/2 частині, виходячи із засад рівності часток. Той факт, що ОСОБА_4 не проживала у спірному будинку понад 23 роки та не зверталася до суду із позовом про розподіл майна подружжя, не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі № 647/1683/15-ц;

суд першої інстанції правильно встановив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 до складу спадщини входили: - частина садибного (індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 ; - земельна ділянка за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га; - земельна ділянка за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, які належали ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ № 000598, виданого 24 грудня 2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 308 (том 3 а. с. 2); - право на земельну частку (пай) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала року ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року (том 1 а. с. 27);

оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 на день відкриття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_5 була непрацездатною, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вона має право на обов`язкову частку у спадщині. З урахуванням того, що на час смерті ОСОБА_5 право на спадкування за законом мали б його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , обов`язкова частка ОСОБА_4 у праві на спадщину після померлого чоловіка ОСОБА_5 складає 1/6 частину від усього майна;

спадкоємцями майна за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у рівних частках є її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складається із: - 7/12 часток садибного (індивідуального) житлового будинку у с. Щербані Полтавського району Полтавської області; - права на 1/6 частку від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року; - 1/6 частку земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га та 1/6 частки земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_4 , на яке він має право за законом, а саме на: (1) 7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320; (2) 1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га; (3) 1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області; (4) на 1/12 земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року;

суд першої інстанції правильно встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що згідно виписки з погосподарської книги за № 1083 від 24 лютого 2020 року, виданої Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_2 є користувачем житлового будинку у АДРЕСА_1 . Отже реєстрація за ОСОБА_2 права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку здійснена без достатніх правових підстав. Тому суд першої інстанції правильного скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Голуб М. С. за номером 35926562 на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером № 240, власник - ОСОБА_2 ; а також запис про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Л. С., за номером 35375143, на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, власник - ОСОБА_2 ;

договір дарування не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення відчуження частки у спадковому майні іншою особою, який також має право як спадкоємець на це майно. Договори, направлені на умисне позбавлення права власності на частку у майні, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. Враховуючи те, що оспорюваний договір дарування був укладений відповідачем під час існування спору про спадкове майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тоді як права позивача на частку у спадковому майні порушені, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що дарувальник ОСОБА_2 діяв недобросовісно та, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_1 , уклавши оспорюваний договір дарування, позбавив позивача права на частку у спадковому майні. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0320 для будівництва і обслуговуванні житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 26 листопада 2020 року, серія та номер 2133, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В. А., та задоволення похідних позовних вимог ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 55370230 від 26 листопада 2020 року, на підставі вказаного договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, за ОСОБА_3 . При цьому суд першої інстанції правильно послався на те, що інтерес позивача, який має право на частку у спірному житловому будинку та земельній ділянці на якій він розташований, порушено саме внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на спірне нерухоме майно. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). При цьому враховано, що право власності на спірний житловий будинок виникло до його реєстрації у відповідному державному реєстрі, після завершення його будівництва (зведення) та внесення відповідного запису до погосподарської книги;

доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, яка належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) в агрофірмі Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року та земельна ділянка площею 3,02 га, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на землю №000598 від 24 грудня 2001 року, площею 3,02 га, що зареєстрована в Книзі записів державних актів приватної власності на землю за № 308, - є однією і тією ж земельною ділянкою, - не підтверджені належними і допустимими доказами;

твердження про те, що ОСОБА_4 не оформила за життя право на обов`язкову частку у спадщині на земельну частку (пай) після ОСОБА_5 , тому не має права на неї, є помилковими, оскільки право на обов`язкову частку пай ОСОБА_4 встановлено статтею 1241 ЦК України;

враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо оскарження рішення суду першої інстанції від 08 червня 2022 року, тому і додаткове рішення суду першої інстанції від 16 червня 2022 року, яким розподілено судові витрати, не підлягає скасуванню.

Аргументи учасників справи

20 червня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, у якій просить:

скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог;

розподілити судові витрати за подання касаційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

виконавчий комітет Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області та виконавчий комітет Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області є неналежними відповідачами. Позивачем пред`явлено позов до виконавчого комітету державних реєстраторів, проте належним відповідачем є особа щодо якої здійснено запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

позовна вимога про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності не скасовує підстав набуття ОСОБА_2 прав на нерухоме майно, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова Верховного Суду у справі № 367/4613/18-ц від 24 лютого 2021 року). Позовні вимоги щодо внесення змін до державного реєстру прав, державного реєстру обтяжень рухомого майна не підлягають задоволенню, оскільки є неефективним способом захисту порушеного права позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 20 липня 2022 року у справі № 806/5244/15);

позивач не оскаржував документи (рішення сесії про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та виписка з погосподарської книги), на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відповідачем надано документи на підтвердження відчуження ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 26 листопада 2020 року. Тому позовна вимога про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є неактуальною та не підлягала задоволенню;

поза увагою апеляційного суду залишились питання щодо підстав задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 права власності на: 1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 та 1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019. Після смерті батька ОСОБА_2 було отримано свідоцтво на право власності за заповітом на земельну частку (пай), на 5/6 частини, тобто, з урахуванням обов`язкової частки матері ОСОБА_4 1/6. Таким чином, позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/12 частину земельної частки (паю) є безпідставною. Окрім того, до позовної заяви не додано підтверджень неможливості оформити цю частину спадщини позивачем. Також ОСОБА_1 не підтвердив та не обґрунтував чим саме ОСОБА_2 порушено його права щодо цієї позовної вимоги, а судом не обґрунтовано підстави для задоволення цієї позовної вимоги. Додана до матеріалів справи позивачем відмова державного нотаріуса від 22 вересня 2020 року стосувалась відсутності можливості встановлення кола спадкоємців та необхідності перерозподілу спадкового майна, однак, жодним чином не стосувалась оформлення права власності на 1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га, та 1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га. У вказаній відмові державний нотаріус не надає відмови у реєстрації саме цих земельних ділянок. Чому позивач не оформив спадщину на земельні ділянки судом не з`ясовано;

апеляційний суд зазначив, що не підтверджено належними і допустимими доказами того, що земельна ділянка розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року та земельна ділянка, площею 3,02 га, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 000598 від 24 грудня 2001 року, площею 3,02 га, яка зареєстрована в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 308 є однією і тією ж земельною ділянкою. При цьому відповідач зазначив, що позивачем до матеріалів позову додано копію сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі Ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах. У подальшому вказаний земельний сертифікат ОСОБА_5 обміняно на державний акт на право власності на земельні ділянки. Обмін земельного сертифіката на державний акт означає, що за заявою власника земельної частки (паю), право на яку посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай), виконано комплекс землевпорядних та інших робіт з виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) у вигляді земельної ділянки, а також отримано державний акт на право приватної власності на землю № 000598 від 24 грудня 2001 року площею 3,02 га, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 308. А сертифікат по завершенню таких робіт повернуто у відповідну районну державну адміністрацію. Вказана земельна ділянка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № 000598 від 24 грудня 2001 року, складалась з двох частин 2,75 га та 0,27 га. У подальшому вказаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :05:005:0019 та :00:042:0030 відповідно, оскільки з 1 січня 2013 року право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року, він виданий ОСОБА_5 , як члену колективного сільськогосподарського підприємства, а відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № 000598 від 24 грудня 2001 року, площею 3,02 га, яка зареєстрована в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 308, ОСОБА_5 отримав земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтею 48 Земельного кодексу України 1990 року (який діяв до 01 січня 2002 року на час оформлення земельної ділянки), визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування; громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач жодним чином не доводив того факту, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року є чинним та ОСОБА_5 не реалізовано його обмін на державний акт на право власності на земельну ділянку. Суд визнаючи двічі право власності на одну й ту саму земельну ділянку не надав правову оцінку доводів відповідача та не з`ясував у позивача чи наявний у нього оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року, копія якого додана до матеріалів справи;

судом звернуто увагу на постанову державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори від 21 травня 2018 року за № 02-31/707, якою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на спадщину житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . При цьому підставою для такої відмови стало відсутність згідно чинного законодавства документів, що підтверджують право власності на житловий будинок. У пункті 5 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої 31 січня 1966 року, визначено, що будинки і домоволодіння, розташовані на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу, підлягають реєстрації на загальних підставах. Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 на забудову індивідуальної садиби будівництво здійснювалось на земельній ділянці, виділеній з земель радгоспу ім. Шевченка, на підставі наказу по радгоспу ім. Шевченка від 10 вересня 1973 року. Таким чином, посилання суду на пункт 6 вказаної Інструкції є безпідставним, оскільки оскаржуваний житловий будинок не належав до будинків та домоволодінь, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.) та не був розташований в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Будинок АДРЕСА_1 не входив до складу спадкового майна, оскільки за життя ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_4 не зареєстрували його у визначеному законодавством порядку. Окрім того, житловий будинок по АДРЕСА_1 був вперше зареєстрований у 2019 році ОСОБА_2 та на момент смерті ОСОБА_4 не мав правового режиму нерухомого майна. Державний реєстратор діяв відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою КМ України № 1127 від 25 грудня 2015 року;

поза увагою апеляційного суду залишилось питання щодо надання правової оцінки скасування запису про право власності, внесений державним реєстратором виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Коновал Л. С. за номером 35375143, на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером № :01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240. Вказана земельна ділянка судом не визнана як спадкове майно. Будь-яке обґрунтування підстав для скасування запису судом не надано;

скасування рішення про визнання права власності на нерухоме майно є підставою для скасування рішення суду в частині визнання договору дарування недійсним;

за життя ОСОБА_6 набув право власності на земельну частку (пай) площею 3,02 га. Будь-яке інше майно у власності батька відсутнє. ОСОБА_4 обов`язкова частка у майні батька в порядку спадкування оформлена не була.Суди не врахували, що позивач як на підставу недійсності правочину (договору дарування) посилається на те, що у дарувальника ОСОБА_2 було відсутнє право власності на відчужене майно, у зв`язку з тим, що частина будинку та земельної ділянки належить спадкоємцю - ОСОБА_1 . Зазначене не відповідає дійсності, оскільки у ОСОБА_1 відсутні будь-які правовстановлюючі документи на оскаржувані житловий будинок та земельну ділянку. ОСОБА_2 як єдиний користувач та особа, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , оформив право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Під час проведення державної реєстрації, державний реєстратор діяв відповідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМ України № 1127 від 25 грудня 2015 року. ОСОБА_2 мав у приватній власності житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які подарував майно своєму синові. Договори дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 26 листопада 2020 року, позовна заява про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування відомостей про реєстрацію права власності підписана 14 грудня 2020 року, а провадження у справі відкрито 15 грудня 2020 року. Тому на момент укладення договорів дарування, спір був відсутній. Тому твердження судів про те, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно є необґрунтованими та безпідставними.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

17 серпня 2023 року справу передано судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 03 серпня 2023 року про відкриття касаційного провадженнязазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16; від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17; від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18; від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18; від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18; від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16; від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19; від 20 липня 2022 року у справі № 806/5244/15; від 15 грудня 2021 року у справі № 161/3482/21.

Фактичні обставини

Суди встановили, що з 21 вересня 1968 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб у ВРАГС виконкому Уманської міської ради Черкаської області за актовим записом № 432.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

Згідно із заповітом від 23 квітня 1997 року, посвідченим секретарем виконкому Щербанівської сільської ради Запекою В. О., зареєстрованим у реєстрі за № 84, ОСОБА_5 заповів усе своє майно синові ОСОБА_2 .

За заявами ОСОБА_2 від 09 листопада 2017 року про прийняття спадщини згідно заповіту та за заявою ОСОБА_4 від 01 грудня 2017 року про прийняття спадщини за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 09 листопада 2017 року Полтавською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 594/2017. Інших заяв про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило.

17 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток приватизованої земельної ділянки з кадастровим номером :00:042:0030 та 5/6 часток приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019; зазначивши у заяві, що спадкоємцем 1/6 частки за законом є дружина ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

17 березня 2020 року ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток зазначених земельних ділянок.

Постановою державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори від 21 травня 2018 року за № 02-31/707 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . Після її смерті Полтавська районна державна нотаріальна контора 04 вересня 2019 року відкрила спадкову справу № 445/2019 за заявами про прийняття спадщини за законом, які подали сини померлої - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно матеріалів вказаної спадкової справи на майно ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Постановою нотаріуса від 22 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю можливості встановлення кола спадкоємців та необхідності перерозподілу спадкового майна.

Згідно з інформацією виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06 жовтня 2020 року за № 02-28/2160, у будинку по АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; відповідно до по господарського обліку, який ведеться у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, зазначене домоволодіння значиться за ОСОБА_5 .

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (Провадження № 12-31гс22).

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37).

Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Тому у цій справі виконавчий комітет Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчий комітет Мачухівської сільської ради Полтавського району є неналежними відповідачами. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог до цих відповідачів судам необхідно було відмовити з цієї підстави.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування записів про державну реєстрацію права власності та позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру».

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове нерухоме майно, яке складається з: 7/12 часток садибного (індивідуального) житлового будинку; 1/6 частки земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, яке належало їй після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 1/6 частки приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 та 1/6 частки приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019. У зв`язку із цим ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 на: 7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320; 1/12 частку земельної частки (паю) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах; 1/12 частку приватизованої земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030; 1/12 частку приватизованої земельної частки, за кадастровим номером :05:005:0019; скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на спірне майно;

суди встановили, що спадкоємцями майна за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у рівних частках є її сини - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Постановою нотаріуса від 22 вересня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю можливості встановлення кола спадкоємців та необхідності перерозподілу спадкового майна;

21 вересня 1968 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . ОСОБА_4 на день відкриття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 була непрацездатною, тому вона має право на обов`язкову частку у спадщині, яка, з урахуванням того, що на час смерті ОСОБА_5 право на спадкування за законом мали б його сини - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , складає 1/6 частину від усього майна;

суди встановили, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 до складу спадщини входили: (1) частина садибного(індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 ; (2) земельна ділянка за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2700 га; (3) земельна ділянка за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, які належали ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ № 000598, виданого 24 грудня 2001 року Щербанівською сільською радою Полтавського району, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 308; (4) право на земельну частку(пай) розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року (том 1 а. с. 27);

спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складається із: (1) 7/12 часток садибного(індивідуального) житлового будинку у АДРЕСА_1 ; (2) права на 1/6 частку від земельного паю розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах, що належала ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року; (3) 1/6 частку земельної ділянки за кадастровим номером :00:042:0030 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0, 2700 га та (4) 1/6 частки земельної ділянки за кадастровим номером :05:005:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6961 га, що розташовані на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області;

в апеляційній скарзі ОСОБА_2 акцентував увагу на тому, що позивачем до матеріалів позову додано копію сертифікату на право на земельну частку (пай) в агрофірмі Ім. Шевченка серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах. У подальшому вказаний земельний сертифікат ОСОБА_5 обміняно на державний акт на право власності на земельні ділянки. Обмін земельного сертифіката на державний акт означає, що за заявою власника земельної частки (паю), право на яку посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай), виконано комплекс землевпорядних та інших робіт з виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) у вигляді земельної ділянки, а також отримано державний акт на право приватної власності на землю № 000598 від 24 грудня 2001 року площею 3,02 га, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 308. А сертифікат по завершенню таких робіт повернуто у відповідну районну державну адміністрацію. Вказана земельна ділянка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № 000598 від 24 грудня 2001 року, складалась з двох частин 2,75 га та 0,27 га. У подальшому вказаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :05:005:0019 та :00:042:0030 відповідно. ОСОБА_2 зазначав, зо позивач не доводив того факту, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року є чинним та ОСОБА_5 не реалізовано його обмін на державний акт на право власності на земельну ділянку (т. 3, а. с. 221-237);

апеляційний суд зазначив, що вказані доводи відповідача не підтверджені належними і допустимими доказами, проте апеляційний суд не надав оцінки цим доводам відповідача та не з`ясував у позивача чи наявний у нього оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0037229 від 08 грудня 1997 року, копія якого додана до матеріалів справи;

апеляційний суд погодився зі висновком суду першої інстанції про скасування запису про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером №240, власник - ОСОБА_2 ;

разом із тим, апеляційний суд не встановив чи входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером №:01:002:0320 площею 0,0944 га чи її частина та не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 221-237);

також при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що 26 листопада 2020 року ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 165,7 кв. м, житловою площею 85,4 кв. м, та земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0320. У зв`язку з тим, що у дарувальника ОСОБА_2 не було правових підстав для розпорядження відчужуваним майном у повному обсязі, оскільки частина будинку та земельної ділянки належить йому, як спадкоємцю, тому зазначений договір дарування є фіктивним. Тому ОСОБА_1 просив: скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0320, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; та скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером №:01:002:0320 за ОСОБА_3 ;

при задоволенні вказаних позовних вимог суди вважали, що ОСОБА_2 є користувачем житлового будинку у АДРЕСА_1 і право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 без достатніх на те правових підстав та підлягає скасуванню. Договір дарування був укладений відповідачем під час існування спору про спадкове майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чим порушено право позивача на частку у спадковому майні, дарувальник ОСОБА_2 діяв недобросовісно та, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_1 , позбавив його права на частку у спадковому майні. Інтерес позивача, який має право на частку у спірному житловому будинку та земельній ділянці на якій він розташований, порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на спірне нерухоме майно;

суди не врахували, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника;

апеляційний суд не врахував, що 7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним;

апеляційний суд не звернув уваги на те, що прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_4 у вигляді 7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0320, ОСОБА_1 з часу її відкриття набув речові права на успадковане майно - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна.

За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування записів про державну реєстрацію права власності та позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Тому постанову апеляційного суду у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування записів про державну реєстрацію права власності та позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності належить скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

Оскільки постанова Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування записів про державну реєстрацію права власності та задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування садибного (індивідуального) житлового будинку та земельної ділянки скасування записів про державну реєстрацію права власності, підлягає скасуванню із переданням справи у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року в частині залишення без змін додаткового рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року також належить скасувати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені рішення у частині позовних вимог ОСОБА_1 довиконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог; постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування садибного (індивідуального) житлового будинку та земельної ділянки, скасування записів про державну реєстрацію права власності, та в частині залишення без змін додаткового рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району, виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування садибного (індивідуального) житлового будинку та земельної ділянки, скасування записів про державну реєстрацію права власності, та в частині залишення без змін додаткового рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 16 червня 2022 року скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 червня 2022 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук