Номер провадження: 22-ц/813/3807/23
Справа № 648/2814/21
Головуючий у першій інстанції Кусік І.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Валерія Кривоноса

на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2022 року, ухваленого Білозерським районним судом Херсонської області у складі: судді Кусік І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативну-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом уточнив, який мотивував тим, що 03 листопада 2015 року за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 слідчими слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури Південного регіону України (на теперішній час це Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону) проведено незаконний обшук, в ході якого безпідставно було вилучено належне йому майно та грошові кошти. За наслідком проведення вказаної слідчої дії складено протокол огляду місця події.

У подальшому 04 листопада 2015 року слідчими слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури Південного регіону України Коломійцю С.Д. було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КПК України.

За клопотанням органу досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси безпідставно було накладено арешт на майно належне йому та його сім`ї.

Прокурором у кримінальному провадженні - начальником відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України Яровим С.О. - було затверджено обвинувальний акт та спрямовано до суду для розгляду по суті висунутого обвинувачення.

Вироком Бериславського районного суду Херсонської області (справа № 668/14933/15-к) від 27 березня 2018 року ОСОБА_1 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України Курсова О.В. залишено без задоволення, а вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 27 березня 2018 року щодо виправдання ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 серпня 2021 року вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 27 березня 2018 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року залишено без змін, касаційну скаргу прокурора Курсова О.В. - без задоволення.

Позивач вказав, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, порушення недоторканості житла (при незаконному обшуку), порушення права на володіння та користування майном, яке було вилучено при проведенні обшуку, необхідності явки на допити, судові засідання, звернення за правовою допомогою - він зазнав моральних страждань, які виразилися зокрема в тому, що в ЗМІ була поширена інформація про те, що він є членом злочинного угрупування, що вплинуло на його діяльність як начальника Головного управління ветеринарної медицини Херсонської області, підірвало його авторитет та ділову репутацію, викликало негативне ставлення з боку суспільства.

У результаті вказаних дій у липні 2016 року позивач був змушений звільнитися із займаної посади, а тому був позбавлений можливості працювати, не міг дбати про сім`ю. Незаконні дії органів досудового слідства негативно вплинули на його стосунки з оточуючими людьми, позивач змушений докладати значних зусиль для їх відновлення та поновлення своїх порушених прав. Розмір заподіяної моральної шкоди, в уточнених позовних вимогах, позивач оцінив в 390000 грн, яка складається з: 6500 грн (розмір мінімальної заробітної плати) х 60 (кількість місяців перебування під слідством та судом).

Від Відповідача-1 Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону надійшов відзив на позовну заяву позивача, в якому зазначено, що позов позивача не вмотивований та не містить доказів понесення ним моральних страждань, а їх міра не доведена належними доказами, як-то відповідною психолого-психіатричною експертизою. Крім того, на думку відповідача, належним відповідачем у справі має бути Держава.

Від Відповідача-2 Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заява позивача, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, позивачем не доведена наявність у нього моральної шкоди. Оскільки Державна казначейська служба України ніяким чином не порушувала прав позивача, тому і не може бути відповідачем у справі та з нього не може бути стягнуто кошти. Крім того Відповідач-2 вважає, що постановлення виправдувального вироку відносно Державної казначейської служби України надало позивачу лише право ставити питання про відшкодування шкоди, відповідно до вимог Закону, з Держави.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 390000,00 грн. Судові витрати віднести за рахунок Держави.

В апеляційній скарзі керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Валерій Кривонос вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права та просить скасувати рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2022 року та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції всупереч ст. 12, 81 ЦПК України неповно з`ясував усі обставини справи, зокрема, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, через що зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Отже, позивач на момент закриття провадження підготовчого провадження у справі вважав належними відповідачами у даному спорі саме СП ВОС ПР та Державну казначейську службу. Водночас, відповідачем у цивільній справі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава, а тому вона має бути відповідачем. Однак, позивач Державу Україну в якості відповідача по даній справі не залучив.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що безпідставно залишено поза увагою судом першої інстанції.

Крім того, прокуратура зазначає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, у вигляді моральних та фізичних страждань, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду № 641/8857/17 від 25 березня 2020 року.

Визнаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності та поміркованості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Аналогічної правової позиції щодо визначення розміру відшкодування притримуються Велика Палата Верховного Суду у справі № 7525/17832/14 від 15 грудня 2020 року.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції у повній мірі наведеного не врахував та неправильно зробив висновок щодо відшкодування моральної шкоди, тому суд допустив неправильне застосування норм матеріального (ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, ст. 2, 23, 1176 ЦК України) та порушення вимог процесуального (ч. 3 ст. 2, 12, 81, 175 ЦПК України) права та, як наслідок, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а оскаржуване рішення суду суперечить засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2023 року відновлено повністю втрачене провадження у цивільній справі № 648/2814/21 (провадження №2/648/87/22) за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативну-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а саме: в частині

- Позовної заяви з додатками 8331/21-вх. від 25.10.2021 року;

- Ухвали суду від 03.11.2021 року про відкриття провадження та призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження;

- Ухвали суду від 22.11.2021 року про допуск до участі в судовому засіданні в режимі відеоконференеції представника Відповідача-1 Бескровного М.О.;

- Відзиву на позов Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону 9150/21-вх. від 23.11.2021 року;

- Заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог 9557/21-вх. від 07.12.2021 року;

- Відзиву на позов Державної казначейської служби України 9754/21-вх. від 14.12.2021 року;

- Ухвали суду від 22.12.2021 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду;

- Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07.02.2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, текст якого наводиться в ухвалі (справа № 648/2814/21, провадження № 2/648/87/22).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні прокурор підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вважає рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2022 року законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким по справі не оспорюється, що згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000063 від 07 грудня 2015 року та реєстру матеріалів до нього, ОСОБА_1 03.11.2015 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проведено обшук. 04.11.2015 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КПК України. 06.11.2015 за клопотанням органу досудового розслідування, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час обшуку. 19.02.2016 прокурором було затверджено обвинувальний акт та спрямовано до суду для розгляду по суті висунутого обвинувачення.

Вироком Бериславського районного суду Херсонської області (справа № 668/14933/15-к) від 27 березня 2018 року ОСОБА_1 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17.12.2020 апеляційну скаргу прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України Курсова О.В. залишено без задоволення, а вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 27.03.2018 щодо виправдання ОСОБА_1 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25.08.2021 вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 27.03.2018 та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17.12.2020 залишено без змін, касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 390000 грн, суд виходив із обґрунтованості позовних вимог та їх доведеності протягом розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно з пунктом 1 частини першої та частини другої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини другої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода (пункт 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до частини першої статті 4 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, вказаний Закон пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

При цьому право на таке відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

У справі, яка переглядається, судом вірно встановлено, що вироком Бериславського районного суду Херсонської області від 27 березня 2018 року у справі № 668/14933/15-к, залишеним без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинувачем.

Суд першої інстанції в цій частині, на підставі правильно встановлених фактичних обставин справи та належної оцінки поданих сторонами доказів, зробив вірний висновок,

що позивачем доведено наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, порушення недоторканості житла (при незаконному обшуку), порушення права на володіння та користування майном, яке було вилучено при проведенні обшуку, необхідністю явки на допити, судові засідання, звернення по правову допомогу, тощо.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством і судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Подібні висновки також містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 вірно виходив із того, що позивач незаконно перебував під слідством та судом 60 місяців - початок перебігу з 03 листопада 2015 року по 17 грудня 2020 року - набрання чинності виправдовувальним вироком суду, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду), а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 390000 грн (60 х 6500 грн розмір мінімальної заробітної плати).

При цьому суд вірно урахував, що притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під слідством було суттєво обмежено права позивача, зокрема, порушено нормальний ритм його життя, його плани, постраждала його репутація як громадянина, зруйновано плани та можливості подальшого кар`єрного росту, працевлаштування, позбавлення можливості забезпечувати сім`ю всім необхідним, у тому числі матеріально, що негативно вплинуло як на його фізичне, так і психічне здоров`я.

Проте, колегія суддів зауважує, що стягнення встановленого законодавством мінімального розміру для визначення моральної шкоди не потребує будь-яких додаткових обґрунтувань.

Тому доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованості позовних вимог про стягнення моральної шкоди та її розміру не ґрунтуються на наведених вимогах закону.

Як не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про нез`ясування судом питання про належного відповідача у справі, яким має бути Держава України, натомість позов пред`явлено до неналежного відповідача СП ВОС ПР та Державної казначейської служби України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, якими і є відповідачі по справі. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20).

Отже, судом вірно виснувано про стягнення коштів з Державного бюджету України, проте апеляційна скарга не містять доводів про неправильність судового рішення в цій частині та регламентації судом порядку такого стягнення, а апеляційний суд переглядає рішення за доводами скарги.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Валерія Кривоноса залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 02 червня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко