Справа №295/2976/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючого судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Коцюби О.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 21.07.1993, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. за реєстровим №25270.

В обґрунтування вимог вказано, що ОСОБА_5 та її покійний чоловік ОСОБА_4 , були власниками квартири АДРЕСА_2 . Протягом тривалого часу подружжя ОСОБА_6 проживали самі, адже їх єдина донька виїхала на постійне проживання до рф.

Відповідно до змісту позову, у 1993 році донька позивача, яка на той момент приїхала в м.Житомир, щоб доглянути батька після важкої хвороби, запропонувала подружжю ОСОБА_6 укласти договір довічного утримання. 21.07.1993, під час візиту до нотаріуса, позивач та її чоловік вважали, що укладають з донькою договір довічного утримання. На момент укладання договору позивач мала великі проблеми зі здоров`ям, їй безтерміново, ще 21.06.1991, було встановлено інвалідність другої групи, була непрацездатна за віком та станом здоров`я, та потребувала стороннього догляду, як і її чоловік. Під час цього візиту позивачу було роз`яснено, що ОСОБА_2 набуде у власність їх квартиру, натомість зобов`язується утримувати позивача та її чоловіка шляхом щомісячної сплати комунальних послуг, несення витрат на технічне обслуговування та ремонт квартири. Натомість позивач, її чоловік - ОСОБА_4 , та відповідач уклали договір дарування квартири АДРЕСА_2 . Під час укладання договору нотаріусом було роз`яснено позивачу положення статей 245-428 ЦК УРСР 1963 року, що склало у позивача враження про те, що вона дійсно укладає договір довічного утримання.

Окрім того, про намір укласти саме договір довічного утримання свідчать умови договору, а саме відповідно до положень п. 1 договору дарування, відповідач приймає участь відповідно до зайнятої площі, у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі капітальним, всього будинку, утриманням прибудинкової території. Фактично, дана умова свідчить про те, що сторони дійсно бажали укласти договір довічного утримання, адже за наміру укласти договір дарування, відповідач автоматично набувала б зазначених обов`язків, адже стала б повноправним власником без будь-яких умов та застережень. Проте, у даному договорі таким чином зафіксовано майновий обов`язок відповідача на користь позивача, а саме щомісячної сплати житлово-комунальних послуг.

Позивач вказує, що договір дарування був укладений під впливом помилки, адже позивач фактично не передавала дар обдарованій та впродовж цього часу продовжувала проживати та була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ніколи не проживала та не була зареєстрована у спірній квартирі, не має від неї ключів та не вселялась до неї. Протягом більше як 20 років позивач продовжує жити у квартирі. Всі договори про надання житлово-комунальних послуг укладені від імені позивача та оплачуються нею одноосібно.

З лютого 2022 року відповідач припинила вчиняти будь-які дії для утримання майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивач побажала розірвати договір довічного утримання, та, звернувшись до відповідача, довідалась про дійсну природу договору, укладеного 21.07.1993.

Підписуючи договір дарування від 21.07.1993 позивач діяла під впливом помилки, адже вважала, що підписує договір довічного утримання та, у випадку порушення його умов відповідачем, буде мати змогу його розірвати. Позивач впродовж 30 років продовжує проживати у спірному житлі, яке є її єдиним житлом, сплачує за житлово-комунальні послуги та несе всі інші обов`язки власника квартири.

Позивач зазначає що, укладаючи з відповідачем договір дарування квартири, вважала, що такий договір передбачає утримання позивача відповідачем, шляхом сплати останньою усіх житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 , здійснення поточного ремонту та технічного обслуговування як квартири, так і будинку, в якому вона знаходиться. Від відповідача позивач мала отримати догляд та утримання до самої смерті.

Відповідачем не було вчинено жодних дій, які б свідчили про виконання спірного договору від 21.07.1993, адже остання не вчинила дій для оплати житлово-комунальних послуг, не вселилась до житла, що, на думку позивача, є доказом того, що відповідачем не вчинено жодних дій, які б свідчили про прийняття у власність спірного майна.

Позивач вказує, що вона діяла під впливом помилки, адже не усвідомлювала змісту правочину, що підписує, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування.

Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування доказів, у якому позивач просить витребувати у Житомирського обласного державного нотаріального архіву матеріали нотаріальної справи з посвідчення договору дарування від 21.07.1993, який було укладено між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. за реєстровим №25270.

Також разом з позовною заявою позивач подала клопотання про виклик свідків - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22.03.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання; клопотання позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у Житомирського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору дарування від 21.07.1993, який було укладено між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. за реєстровим №25270; клопотання позивача про виклик свідків задоволено, викликано в судове засідання свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

13.04.2023 від Житомирського обласного державного нотаріального архіву до суду надійшов лист №663 від 10.04.2023, до якого додано належним чином засвідчену копію договору дарування від 21.07.1993, який було укладено між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. за реєстровим №25270, та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 01.04.1993, яке видане ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У листі вказано, що будь-які інші документи, пов`язані із посвідченням зазначеного договору, у архіві відсутні.

Заяв по суті справи до суду не надійшло.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від представника позивача ОСОБА_9 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, у якій також зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Також вказано, що позивач не має змоги забезпечити явку свідків у судове засідання, тому допит свідків просить не проводити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, на електронну адресу суду надіслала заяву про визнання позову, у якій вказала, що позов ОСОБА_1 визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення, обставини, викладені у позові, відповідають дійсності. Також вказала, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі. Розгляд справи просила проводити без її участі.

Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому засіданні.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 01.04.1993, яке видане відділом по приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Житомирської міської Ради народних депутатів, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , належала на праві приватної спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

21.07.1993 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. за реєстровим №25270 (далі договір дарування).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 23.07.2012.

Відповідно до відомостей, які містяться у Спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 28.02.2023, щодо ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 22.06.2019, між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_11 ».

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до копії довідки від 21.06.1991 є особою з інвалідністю другої групи безтерміново та є непрацездатною, перебуває на обліку в головному управлінні пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком, 2 група довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР від 1963 року, який діяв на момент укладення спірного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 243 ЦК УРСР договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду у справі №183/1610/17 від 01.09.2022 вказано, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Умовами договору дарування визначено, що обдаровувана приймає участь відповідно до зайнятої площі у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням і ремонтом, у тому числі капітальним, всього будинку, утриманням прибудинкової території.

Зазначена умова договору суперечить суті спірного договору дарування, оскільки відповідно до його умов квартира переходила у власність обдаровуваної повністю, а не певна її частина, отже з наведеного можна дійти висновку, що у момент укладення договору дарування дарувальники мали намір укласти інший правочин, а не договір дарування.

Відповідно до копії довідки від 21.06.1991, дарувальник ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування, вже мала статус особи з інвалідністю другої групи, яка їй встановлена безтерміново, та вже була непрацездатною, тому доводи позову про те, що позивач потребувала догляду та сторонньої допомоги через свій незадовільний стан здоров`я та матеріальне забезпечення, вбачаються обґрунтованими.

Крім того, предметом договору дарування є квартира, яка являється єдиним житлом позивача, після укладення договору дарування позивач продовжує бути зареєстрованою за місцем проживання у вказаній квартирі та проживати там, оплачує комунальні послуги, якими забезпечується квартира. Натомість, відомостей щодо того, що квартира була передана у володіння відповідача, що відповідач проживала у спірній квартирі чи іншим чином реалізовувала права власника нерухомого майна, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач довела наявність обставин, які вказують на те, що вона уклала спірний договір під впливом помилки, маючи на меті укладення договору довічного утримання, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд вбачає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнала, на підставі ч.1 ст.141, ст.142 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 536,80 грн 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті при поданні позову.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21.07.1993 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Фещенко А.С. за реєстровим №25270.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати з оплати судового збору у розмірі 536,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя Т.А. Воробйова