ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6907/23 Справа № 213/1570/23 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.,

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачАкціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року, ухваленого суддею Мазуренком В.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 12 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову зазначив, що протягом 11 років працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці на посаді помічника машиніста електровоза.

На підставі даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праві від 13.07.2015 та доповнення до неї від 22.09.2017, медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 15.12.2022 позивачу було встановлено професійне захворювання. Комісією проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (акт розслідування від 21.01.2019).

За довідками МСЕК від 07.03.2023 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 90% та 2 групу інвалідності безстроково. Останній потребує стороннього догляду, медикаментозного лікування, забезпечення виробами медичного призначення.

Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не має змоги вести звичне життя, змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, потребує стороннього догляду. У зв`язку з втратою працездатності, погіршенням стану здоров`я, відбулись негативні зміни в його житті від яких він зазнає моральних страждань. Негативні зміни в його житті є незворотними. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 469 000 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини вимог в розмірі 119 000 (сто дев`ятнадцять тисяч) гривень відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні дійсним обставинам справи, просить змінити рішення суду в частині зменшення суми моральної шкоди з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб.

При цьому, скаржник зазначає, що відсутні правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої внаслідок професійних захворювань, оскільки судом не встановлено протиправність діяння АТ «ПІВДГЗК», а позивачем останнє не доведено.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи стосовно порушення підприємством прав позивача, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням моральних страждань останньому, а також не досліджено та не враховано вплив особистої вини позивача у настанні професійного захворювання, а також не враховано наявність супутних захворювань, які призвели до погіршення фізичного здоров`я позивача та як наслідок врплинули на його моральний стан. Вказує, що не встановлення судом вище перелічених обставин справи безпосередньо вплинуло на визначений судом необґрунтовано завищений розмір відшкодування моральної шкоди. Відповідач вважає, що надані позивачем документи лише підтверджують встановлення ступеня втрати працездатності позивача та визначення йому групи інвалідності, але жодним чином не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння йому моральної шкоди.

Окрім того, відповідач вважає, що суд першої інстанці дійшов помилкового висновку щодо непоширення податкового законодавства на оподаткування суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, оскільки визначений судом розмір моральної шкоди у 350 000 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом на 01 січня звітного (податкового) року, тобто 01 січня 2023 року, який визначений у 6 700 грн., а тому підлягає оподаткуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Толстих О.Ю., просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

10.11.2023 до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення ОСОБА_2 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_1 позивач по справі.

13.11.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_4 , яка у повному обсязі підтримала вимоги і доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, а також просила у зв`язку зі смертю позивача закрити провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, перевіривши рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї колегія суддів вважає, що апеляційна скарга, як і клопотання сторони відповідача про закриття провадження по справі не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 28 вересня 1984 року прийнятий в управління залізничного транспорту Південного гірничозбагачувального комбінату монтером шляху.

З 22.11.1984 року переведений там же слюсарем з ремонту рухомого складу.

З 12.02.1985 переведений учнем помічника машиніста локомотива (електровоза) по вивезенню гірничої маси управління залізничного транспорту.

З 22 березня 1985 року працював помічником машиніста локомотива (електровоза).

31 жовтня 1989 року звільнений по переведенню в Лозуватську дільничну лікарню. В період з 03.11.1989 по 06.06.1996 позивач працював в лікарнях зубним техніком, з 10.06.1996 по 28.12.1998 - економістом в Промисловій корпорації «Кривбасметал». 01 червня 2005 року ОСОБА_1 прийнято в ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» помічником машиніста електровозу цеху рухомого складу служби рухомого складу управління залізничного транспорту, 17 листопада 2016 року його звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП у зв`язку із виходом на пенсію.

Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці ОСОБА_1 від 13.07.2015 №2/2-11-3/3113 складеної Відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке міськрайонне управління головного управління держсанепідслужби у Дніпропетровській області» та доповнення до неї від 22.09.2017, наданої Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, основними шкідливими факторами є: вміст аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони, шум, вібрація, важкість і напруженість праці. Загальна оцінка умов праці помічника машиніста електровозу віднесена до 3 класу 3 ступеню «шкідливі».

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 січня 2021 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої сталії), група В. легенева недостатність другого ступеня. Вібраційна хвороба другої ст. від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдром, ускладнений гіпертонічною хворобою, у поєднанні з полірадикулонейропатією, вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, стійким больовим та м`язові-тонічним синдромами. Діагноз встановлений Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» 18.12.2018. Захворювання виявлено під час медичного огляду у відокремленому структурному відділенні №5 ЛДЦ ТОВ "МЕДИКОМ".

Відповідно до Акту загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 25 років 7 міс., з яких в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 4 місяці.

Як видно з п.17, 18 Акту, професійне захворювання позивача внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця. Під час виконання робіт підпадав під вплив пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники та вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники.

Причинами виникнення хронічного професійного захворювання визнано: пил з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 1,4-13,0 разів перевищує ГДК; вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 2% до 10% в повітрі робочої зони в 5,1 рази перевищує ГДК; еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативний на 4-7 дБ.

З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директора АТ «ПІВДГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу.

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії від 15.12.2022, протокол №1790, наданого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» підтверджено раніше встановлений діагноз хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 . Також зазначено, що останній постійно приймає знеболюючі, НПЗП, ангіо- та хондропротектори, вітамінні комплекси. Протягом останніх 1,5 років стан хворого суттєво погіршився. Він неодноразово лікувався протягом 2019-2022 років через загострення професійних захворювань, ефективність від проведеного лікування низька та короткочасна, посилився біль у хребті та великих суглобах верхніх і нижніх кінцівок.

При повторному огляді МСЕК 07.03.2023 ОСОБА_1 встановлено 90% втрати професійної працездатності: 70 % - ХОЗЛ, 20% - вібраційна хвороба з 27.02.2023 безстроково, та встановлено першу Б групу інвалідності з 27.02.2023 безстроково, що підтверджується відповідними довідками обласної МСЕК. Зазначено, що ОСОБА_1 потребує стороннього догляду. Для часткового відновлення обмеження життєдіяльності визначена індивідуальна програма реабілітації інваліда №103.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві Відповідача, тому Позивачу роботодавець АТ «ПІВДГЗК», зобов`язаний відшкодувати спричинену втратою здоров`я моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтями 153, 237-1 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, та не може погодитись з доводами сторони відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як визначеноо в п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі №1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним під час роботи на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Так, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, врахував конкретні обставини справи, тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, яка склала 16 років 4 місяці, встановлення при повторному огляді МСЕК з 27 лютого 2023 року 90 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та першої Б групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості, і справедливості визначив до стягнення розмір компенсації моральної шкоди у сумі 350 000 грн.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, які останній переносить у зв`язку із отриманими на підприємстві відповідача професійними захворюваннями, тому відхиляє доводи сторони відповідача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до пп. «А» п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок професійного захворювання, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю.

На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21.

На підставі наведеного вище колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди підлягає оподаткуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Отже, виходячи з того, що смерть позивача настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто вже після ухвалення 12 червня 2023 року, судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення, клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача задоволенню не підлягає.

За викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючисьст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: