судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
30 листопада 2023 року
справа № 334/8625/14-ц
провадження № 61-7648св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна скасував. Передав справу № 334/8625/14-ц в зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанову Запорізького апеляційного суду від 14 червня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору залишив без змін.
У постанові касаційного суду касаційний суд вказав, що:
«Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними».
У частинах першій-третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, судами призначено та проведено первинна і повторна судово-психіатричні експертизи, за висновком яких ОСОБА_3 в момент складення та підписання оспорюваного договору не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Апеляційний суд дослідив вказані висновки, медичну документацію ОСОБА_3 , надав належну оцінку поясненням ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5 , фактам звернення ОСОБА_3 до суду у справах № № 2-1960/2011, 2-4426/11, за наслідком чого зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для визнання недійсним спадкового договору на підставі частини третьої статті 203 ЦК України».
Не можу погодитися із постановою касаційного суду з таких мотивів.
1.1. 07 вересня 2011 року, ОСОБА_3 , як відчужувач, та ОСОБА_4 , як набувач, уклали спадковий договір щодо квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я. С. Умовами пункту 7 зазначеного договору на набувача за цим договором покладено обов`язки виконувати розпорядження відчужувача. Право власності на квартиру, що є предметом цього договору, переходить до набувача після смерті відчужувача ( пункт 8 договору).
1.2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
2. Власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_4 на підставі спадкового договору, серія і номер: 1754, виданого 07 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я. С.
2.1. 21 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О. М., серія номер: 473, виданий 21 травня 2014 року.
2.2. 23 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Шостої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька ОСОБА_3 , що була зареєстрована за номером 808 у спадковій справі № 360/2014. У заяві ОСОБА_2 повідомила про наявність іншого спадкоємця - ОСОБА_7 (рідний племінник спадкодавця), 1977 року народження. У матеріалах спадкової справи наявний заповіт складений 12 квітня 2011 року ОСОБА_3 , відповідно до якого на випадок своєї смерті спадкодавець заповів усе своє ОСОБА_4 . Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Вовк І. І. Станом на 13 грудня 2014 вказана спадкова справа не містила заяв ОСОБА_7 чи ОСОБА_4 щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
2.3. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.
2.4. Після смерті ОСОБА_6 спадщину за заповітом у вигляді квартири АДРЕСА_1 прийняла його дочка ОСОБА_1 .
3. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР від 15 вересня 2015 року № 552, ОСОБА_3 , 1960 р. н., в момент складання і підписання спадкового договору 07 вересня 2011 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, емоційно-вольовий дефект особливості, внаслідок чого в момент складання і підписання спадкового договору 07 вересня 2011 року він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. У пункті 22 вказаної експертизи зазначено, що підекспертний за рахунок формальних розладів мислення, розладів у емоційній та вольовій сферах, зниження критичних та прогностичних функцій, не міг правильно оцінити ситуацію, що склалася, зробити правильні висновки, його волевиявлення було таким, що в момент складання і підписання спадкового договору 07 вересня 2011 року він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
3.1. Згідно висновку повторної судово-психіатричної експертизи Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України щодо психічного стану ОСОБА_3 від 20 грудня 2017 року № 47 ОСОБА_3 на момент складання спадкового договору 07 вересня 2011 року, хворів на шизофренію параноїдну з безперервним перебігом та емоційно-вольовим дефектом. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання і підписання спадкового договору 07 вересня 2011 року.
3.2. Відповідно до інформації наданої у поясненнях від 12 червня 2019 року Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органа опіки та піклування, ОСОБА_3 на обліку в районній адміністрації як недієздатна або обмежена у дієздатності особа не перебував.
3.3. ОСОБА_3 неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав (рішення Ленінського районного суду від 19 травня 2011 рокув справі № 2-1960/2011, рішення Ленінського районного суду від 01 лютого 2012 року по справі №2-4426/11).
Щодо відсутності підстав для визнання спадкового договору недійсним
1. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
1.1. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
2. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
2.1. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:
(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;
(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
2.2. Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
2.3. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
2.4. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).
2.5. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19)вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».
2.6. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
2.7. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України).
2.8. В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
2.9. У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, висновок експерта не є найважливішим доказом. Це зумовлено тим, що висновок для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Наприклад, докази вчинення особою у спірний період інших правочинів чи звернення до суду за захистом свої прав та постановлення судом судових рішень про задоволення позову, з очевидністю свідчать про його розумну поведінку, та можуть бути підставою для спростування спростувати висновку експертизи, що при вчиненні оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Саме такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати.
3. У справі, що переглядається:
при відмові в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним спадкового договору суд першої інстанції: врахував, що існує суперечність та неузгодженість наявної інформації як в об`єктивних матеріалах (медична документація), так і у суб`єктивних (пояснення свідка ОСОБА_5 ) неможливо визначити здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними на момент посвідчення спадкового договору 07 вересня 2011 року за реєстровим № 1754; врахував, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав (рішення Ленінського районного суду від 19 травня 2011 року в справі №2-1960/2011, рішення Ленінського районного суду від 01 лютого 2012 року по справі №2-4426/11). Відповідні рішення були ухвалені судом, при цьому жодного сумніву у його дієздатності ні у кого не виникало, його позови були конкретними та обґрунтованими; оцінив надані нотаріальні документи та свідчення нотаріуса щодо дій ОСОБА_3 при укладанні договору, говорять про те, що ОСОБА_3 самостійно обмірковував життєві ситуації, самостійно приймав рішення та інше; дослідив, що підписання оспорюваного договору відбулося з додержанням усіх вимог законодавства. врахував, що вказані факти не були об`єктами дослідження експертів;
апеляційний суд при задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним спадкового договору вважав, що: судово-психіатричні експертизи призначені та проведені відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, експерти в обох випадках були попереджені про кримінальну відповідальність, висновки є чітким та зрозумілим, узгоджуються між собою, а отже при проведені вказаних досліджень експертні комісії повно і об`єктивно дослідили всю наявну медичну документацію та інші обставини у справі, зокрема надані свідком пояснення, належним чином оцінивши їх у взаємозв`язку з наявними медичними даними; пояснення відповідача ОСОБА_4 як особи, що є стороною у справі і має обґрунтований інтерес до результатів її розгляду, з цих підстав не мають доказового значення і не можуть бути покладені в основу твердження про відсутність у ОСОБА_3 на час підписання спадкового договору стану, який призводив до дефектів у формуванні внутрішньої волі та волевиявлення. Оскільки ОСОБА_3 недієздатним чи обмежено дієздатним у встановленому законом порядку не визнавався і його психічна можливість розуміти значення своїх дій чи керувати ними під час звернення з позовами до місцевого суду не була предметом дослідження у цій справі, факти подання гр. ОСОБА_3 позовів до Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справах № 2-1960/2011 та № 2-4426/11 не суперечать результатам проведених експертиз і не спростовує їх висновки;
ключовим питання на яке мав надати відповідь касаційний суд чи є висновок експерта в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, найважливішим доказом?
касаційний суд наряд чи врахував, що в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, висновок експерта не є найважливішим доказом. Це зумовлено тим, що висновок для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Наприклад, докази вчинення особою у спірний період інших правочинів чи звернення до суду за захистом свої прав та постановлення судом судових рішень про задоволення позову, з очевидністю свідчать про його розумну поведінку, та можуть бути підставою для спростування спростувати висновку експертизи, що при вчиненні оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Саме такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати;
суд першої інстанції належним чином мотивував відхилення висновків експертизи, зокрема з посиланням на рішення Ленінського районного суду від 19 травня 2011 року в справі №2-1960/2011, рішення Ленінського районного суду від 01 лютого 2012 року по справі №2-4426/11, оскільки звернення до суду за захистом свої прав, що з очевидністю свідчать про його розумну поведінку. Саме такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати;
касаційний суд мав би погодитися з доводами касаційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваного спадкового договору недійсним, та судом першої інстанції, який належним чином мотивував відхилення висновків експертизи, зокрема з посиланням на рішення Ленінського районного суду від 19 травня 2011 року в справі №2-1960/2011, рішення Ленінського районного суду від 01 лютого 2012 року по справі №2-4426/11;
як наслідок, касаційний суд мав: касаційну скаргу задовольнити частково; постанову апеляційного суду скасувати повністю; рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним спадкового договору залишити в силі, а в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про змінити в мотивувальній частині, оскільки суд першої інстанції з інших мотивів відмовив в задоволенні цієї позовної вимоги.
Суддя В. І. Крат