Справа №: 398/2365/21
провадження №: 2/398/138/23
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:
головуючої судді - Нероди Л.М.,
за участю секретаря - Міщенко С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи, ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним.
В обґрунтування вимог зазначив, що 15.09.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 14/PGN6-09-06, відповідно до умов якого банк на умовах забезпечення, поворотності, строковості, платності(процентна ставка 14,5%) надав ОСОБА_2 кредитні ресурси в сумі 175120,00 грн., які остання зобов`язалася повернути до 14.09.2026 року.
За умова п.3.2 зазначеного кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язалася щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості відповідно по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 2242,00 грн.
Вказує, що 15.09.2006 року у виконанні умов п.5.1 кредитного договору, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №14/ZGN6-06, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Хоменком В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1899. За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 передає банку в заставу (іпотеку) належне їй нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 .
11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір відступлення права вимоги №17/4-В, за умовами якого первісний кредитор (банк) відступає, а новий кредитор (Державна іпотечна установа) набуває всі права вимоги за договором, вказаними у додатках до даного договору, в тому числі, як свідчить Додаток№1, за кредитним договором №14/PGN6-09-06 від 15.09.2006 року, а також за іпотечним договором №14/ZGN6-06 від 15.09.2006 року.
Вважає, що іпотечний договір №14/ZGN6-06 від 15.09.2006 року був укладений з істотним порушенням порядку, встановленого законом та, як наслідок має бути визнаний недійсним.
На час придбання чотирикімнатної квартири під номером АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, що свідчить про набуття зазначеного нерухомого майна у спільну сумісну власність, а тому викладені обставини свідчить про необхідність отримання згоди позивача, чоловіка ОСОБА_2 на укладання договору іпотеки. Вказане правило при укладанні оспорюваного правочину сторонами дотримане не було, що свідчить про порушення вимог ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотек» у чинній на час укладання договору редакції.
Враховуючи вищенаведене, сторона позивача вважає укладений спірний договір іпотеки, який укладався з приводу нерухомого майна недійсними, оскільки таке майно придбано за час його шлюбу із ОСОБА_2 , а тому є спільною сумісною власністю подружжя і згоди на його передачу в іпотеку він не надавав.
ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ
Представник відповідача Державної іпотечної установи та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України, причини неявки не повідомили, будь-яких заяв, клопотань, відзиву не наддали, правом подачі відзиву не скористалися.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2021 року справу №398/2365/21 (провадження №2/398/1179/21) розподілено судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Крімченко С.А.
24.05.2021 року в зв`язку з припиненням повноважень судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_3 відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 18.05.2021 року №1055/0/15-21 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» на підставі розпорядження керівника апарату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.05.2021 року № 142-р щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 25.05.2021 року суддю Орловського В.В. визначено головуючим суддею у даній цивільній справі.
05.10.2021 року в зв`язку з закінченням повноважень судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Орловського В.В. в межах п?ятирічного строку, на який його було призначено Указом Президента України від 29 вересня 2016 року №425/2016 «Про призначення та звільнення суддів» на посаду судді вперше на підставі розпорядження керівника апарату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05.10.2021 року №905-р щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.10.2021 року суддю Нероду Л.М. визначено головуючим суддею у даній цивільній справі.
Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Нероди Л.М. від 10.01.2022року, прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним.
Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Нероди Л.М. від 26.08.2022року закрито підготовче судове засідання по вищевказаній справі та призначено справу до судового розгляду.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
ОСОБА_1 , 12.06.1996 року уклав шлюб з ОСОБА_4 , та останній після реєстрації шлюбу надано прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серія НОМЕР_1 .
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 22.03.2018 року, шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , розірвано.

Згідно купівлі-продажу кватири від 15.09.2006 року, ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_1 .

15.09.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 14/PGN6-09-06, відповідно до умов якого банк на умовах забезпечення, поворотності, строковості, платності(процентна ставка 14,5%) надав ОСОБА_2 кредитні ресурси в сумі 175120,00 грн., які остання зобов`язалася повернути до 14.09.2026 року.

15.09.2006 року у виконанні умов п.5.1 кредитного договору № 14/PGN6-09-06, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №14/ZGN6-06, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Хоменком В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1899. За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 передає банку в заставу (іпотеку) належне їй нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 .

11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір відступлення права вимоги №17/4-В, за умовами якого первісний кредитор (банк) відступає, а новий кредитор (Державна іпотечна установа) набуває всі права вимоги за договором, вказаними у додатках до даного договору, в тому числі, як свідчить Додаток№1, за кредитним договором №14/PGN6-09-06 від 15.09.2006 року, а також за іпотечним договором №14/ZGN6-06 від 15.09.2006 року.

ОЦІНКА СУДУ

ОСОБА_1 з 12.06.1996 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 22.03.2018 року, шлюб між ними розірвано.

15.09.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 14/PGN6-09-06, відповідно до умов якого банк на умовах забезпечення, поворотності, строковості, платності(процентна ставка 14,5%) надав ОСОБА_2 кредитні ресурси в сумі 175120,00 грн., які остання зобов`язалася повернути до 14.09.2026 року.

15.09.2006 року у виконанні умов п.5.1 кредитного договору № 14/PGN6-09-06, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №14/ZGN6-06, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Хоменком В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1899. За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 передає банку в заставу (іпотеку) належне їй нерухоме майно, а саме чотирикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Разом з тим, відповідно до частин другої та третьої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Частиною першою та другою статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Зазначені положення законодавства свідчать, що обов`язковими умовами відповідальності особи (другого з подружжя) за договором іпотеки є:1.Наявність у особи основного зобов`язання на підставі договору, закону або рішення суду;2.Наявність у особи статусу іпотекодавця (боржника або майнового поручителя);3.Надання письмової нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки.

Договір іпотеки від 15.09.2006 року, укладений між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , як співвласника предмета іпотеки, порушує його законні майнові права та інтереси, суперечить вимогам законодавства України.

Таким чином, сторони договору не дотрималися вимог статті 203 ЦК України, ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, ч. 2 ст. 6, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», що є законною підставою для визнання даного договору недійсним.

НОРМИ ПРАВА

Правовідносини щодо застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», відповідно до якого законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається, у тому числі, з ЦК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін, слід дійти висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту порушеного права згідно частини другої статті 16 ЦК України.

За приписами частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Відповідно до частин другої та третьоїстатті 6 Закону України «Про іпотеку»майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу.

Отже, враховуючи той факт, що спірне майно набуте ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з позивачем, на нього поширюється статус спільного сумісного майна подружжя.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, можна дійти висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Крім того, правовою позицією Верховного Суду від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Також Верховний Суд вказує, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідності до статті 63 Сімейного кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 65 СК чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя згідно із пунктом 2 частини третьої статті 65 СК України повинна бути нотаріально засвідчена. Другий з подружжя у разі укладення договору іпотеки без його згоди має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору в силу частини другої статті 65 СК України.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки, а в забезпечення виконання зобов`язань за договором передано в іпотеку банку нерухоме майно, яке належала «жінки» на праві власності, посвідчених приватним нотаріусом зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Крім того, судом встановлено, що вказане нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки спірне нерухоме майно, яке передавалось ОСОБА_2 в іпотеку, є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як колишнього подружжя, і враховуючи відсутність письмової нотаріально засвідченої згоди позивача ОСОБА_1 на укладення договору іпотеки, за яким мало місце розпорядження спільним майном подружжя, а тому такий правочин є недійсним, оскільки суперечить положенням закону, зокрема ч.3 ст. 65 СК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

В обґрунтування наведеного суд зазначає, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (§1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх учинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо предметом спору у справі є недійсність договору й такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові № 394/30119.

З огляду на наведене, враховуючи той факт, що нерухоме майно, співвласником якого є позивач, було передано у іпотеку без його згоди суд вважає, що слід визнати недійсним договір іпотеки, укладений 15.09.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Хоменком В.Ю., і зареєстрований за №1899.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючисьст.ст. 1-4, 12, 13, 19, 43, 44, 51, 76-210, 211, 212, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір №14/ZGN6-06 від 15.09.2006 року, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Хоменком В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1899.

Стягнути з Державної іпотечної установи та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку та подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення виготовлено 30 жовтня 2023 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2 ;

представник позивача ОСОБА_7 , місцезнаходження місто Олександрія, вул. Г. Усика, 38;

відповідач Державна іпотечна установа,, місцезнаходження: місто Київ, вул. Л. України, 34;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_3 .

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА