ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7128/23 Справа № 200/995/17 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Єлізаренко І.А., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним договір позики від 04.04.2007, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В обґрунтування позову, зазначає, що у 2015 році його колишня дружина ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. З позову ОСОБА_3 йому стало відомо про існування оскаржуваного договору позики. Вказаний договір позивач вважає недійсним, оскільки він його не підписував та коштів за ним не отримував.

03 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із зустрічним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 2 531 750 грн. з кожного. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що ОСОБА_1 взяв у нього в позику 200 тис. доларів США зі строком повернення до 31.12.2014, про що було укладено договір позики від 04.04.2007. Позика відбулася за згоди їхніх дружин. ОСОБА_1 визнавав існування боргу, вказував про це у заяві про вчинення злочину. ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 10 тис. доларі США. Оскільки грошові кошти отримані в інтересах сім`ї « ОСОБА_5 » просить стягнути із кожного половину боргу в гривневому еквіваленті.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно на користь ОСОБА_2 5 063 500 (п`ять мільйонів шістдесят три тисячі п`ятсот) грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі по 4 000 (чотири тисячі) грн. з кожного (том 3 а.с.60-64).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, а в задоволені зустрічного позову відмовити (том 3 а.с.75-78).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що на момент винесення рішення по справі оригіналу боргової розписки ні в матеріалах справи, ні у ОСОБА_2 немає. Зазначає, що висновки суду є хибними про те, що в судових засіданнях різних справ оглядались оригінал спірного договору, а тому його наявність у суду сумнівів не викликає. Пояснення свідків чи відмова від давання показань прямо суперечить численній практиці Верховного суду щодо факту передачі коштів.

В порядку ст. 360 ЦПК України, від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилається на те, що договір позики існував в оригінальному примірнику і був поданий ним до суду для встановлення дійсності підпису ОСОБА_1 (за його клопотанням). Вказаний договір підтверджує не тільки факт одержання ОСОБА_6 в інтересах сім`ї грошових коштів але й передбачає згоду дружин обох сторін договору на передачу-одержання таких коштів, що фактично не спростовувалось з боку ОСОБА_1 .. Судом першої інстанції досліджений договір позики, що наявний в матеріалах справи в формі фотокопії, і передбачено, такий договір містить умови виникнення саме позикового зобов`язання (тобто судом встановлена правова природа виниклих між сторонами правовідносин). Заявлена у справі експертиза передбачає обставини про наявність умов та підписів сторін договору, і саме з одним із підписів не погодився ОСОБА_7 з власним. Всі інші докази по справі підтверджують обставини передачі оригінального примірника договору суду і також обставини щодо визнання ОСОБА_6 власної заборгованості. ОСОБА_1 зобов`язаний був подати в суду докази, що підпис вчинений від його імені, вчинений не ним особисто. Таких доказів суду не було подано.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору позики від 04.04.2007 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200 тис. доларів США на строк з 04.04.2007 по 31.12.2014 та зобов`язався їх повернути. У договорі вказано про отримання грошових коштів до підписання договору. На договорі містяться підписи від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . На звороті вказаного договору містяться розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як дружин сторін договору, про їхню згоду на укладення договору.

Сторонами визнається та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 було надано оригінал оскаржуваного договору позики.

Проте в судовому засіданні в суді 1 інстанції встановлено, що у файлі із оригіналами документів, замість оригіналу договору позики наявна його копія.

Допитані в якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердили факт підписання вказаного договору в будинку ОСОБА_2 за участі останнього та ОСОБА_1

ОСОБА_2 надано суду оригінал заяви, адресованої до начальника Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВД в Дніпропетровській області від ОСОБА_1 у якій останній вказує, що позичив в 2007 році 200 тис. доларів США ОСОБА_8 , які останній не повернув. При цьому у такій заяві ОСОБА_1 вказує, що позичені кошти ним попередньо отримано від ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_2 надано, складений на його замовлення, висновок експертного почеркознавчого дослідження від 16.06.2017 згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Заемщик» договору позики від 04.04.2007, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 виконаний самим ОСОБА_1 .

Для проведення експертизи було надано оригінал оскаржуваного договору та вільні зразки підписів ОСОБА_1 , які долучені також до матеріалів даної справи. Зауважень щодо таких зразків позивач не заявляв. Проте позивач вказував про те, що експерту не було надано експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 .

На судовому розгляді перебувала цивільна справа №200/18266/15-ц в межах якої розглядалися позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного боргу подружжя, що виник у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перед кредитором ОСОБА_2 на підставі договору позики від 04.04.2007.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 відмовлено у задоволенні вказаних вимог.

Підставою відмови суд апеляційної інстанції вказав про передчасність відповідних вимог, оскільки факт позики оспорюється ОСОБА_1 в межах іншого судового процесу.

У рішенні Бабушкінскього районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2016, по вказаній вище справі, зазначено: «Щодо вимог про поділ спільного боргу, що виник на підставі договору позики від 04.04.2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за наявності письмової згоди позивачки ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 , судом досліджений оригінальний примірник такого договору позики. Посилання Відповідача ОСОБА_1 про те, що ним такий договір не підписувався не підтверджується належними і допустимими доказами по справі. Крім того, судом були роз`яснені права і обов`язки сторін у справі, роз`яснені правові наслідки відмови відповідача від заявлення клопотання про призначення по справі відповідної почеркознавчої криміналістичної експертизи, проте відповідачами відповідне клопотання про призначення проведення судової почеркознавчої експертизи заявлене не було. Крім того, всі інші особи, підписи яких зазначені в договорі, пояснили суду, допитані як свідки, про те, що договір містить їх власноручні підписи.

Окремим доказом, що спростовує твердження відповідача ОСОБА_1 про неодержання останнім від ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 04.04.2007 є власноручно складена заява ОСОБА_1 від 22.11.2013 до Начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Дніпропетровській області в якій ОСОБА_1 повідомляє, що грошові кошти 200 000 доларів США він одержав від ОСОБА_2 для ОСОБА_10 , але останній гроші не повернув».

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з їх обґрунтованості, та відмовляючи у задоволені первісних позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із їх недоведеності належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

У відповідності до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14.04.2020 у справі №628/3909/15 (провадження№ 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

У відповідності до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Постанові Верховного Суду від 10.04.2019 в справі №390/34/17 об`єднана палата пояснила, що принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За приписами п.1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №908/1879/17.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини. Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20)).

Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин. (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).

Колегія суддів повністю погоджується з оціненими доказами судом першої інстанції і підстав для не правомірності такої оцінки апелянтом не наведено.

Суд першої інстанції, дійшов висновку, що наявність оригіналу договору позики сумнівів не викликає. Зокрема, такий оригінал було оглянуто у цивільній справі №200/18266/15-ц, його було надано на дослідження за замовлення ОСОБА_2 та його було подано до суду в межах розгляду даної справи.

На договорі позики містяться чотири підписи а саме від позичальника та його дружини а також від позикодавця та його дружини.

В судовому засіданні, аналогічно як і в межах цивільної справи №200/18266/15-ц, позикодавець, його дружина та дружина позичальника підтвердили факт укладення між сторонами даного спору договору позики.

Крім того, ОСОБА_2 було допитано у якості свідка та він несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

ОСОБА_1 не надав згоди на свій допиту якості свідка.

В межах справи №200/18266/15-ц ОСОБА_1 роз`яснені правові наслідки відмови від заявлення клопотання про призначення по справі відповідної почеркознавчої криміналістичної експертизи та встановлено, що ОСОБА_1 відповідне клопотання заявлене не було.

ОСОБА_2 надано оригінал заяви від імені ОСОБА_1 , яка датована 22.11.2013 та у якій ОСОБА_1 вказує про те, що він надав ОСОБА_8 200 тис. доларів США, які попередньо отримав у ОСОБА_2 .

Наданий ОСОБА_2 висновок експертного почеркознавчого дослідження не відповідає вимогам встановленим до висновку експерта та таким не являється. Проте, прийняв його до уваги в якості письмового доказу, що відповідає практиці Верховного Суду (зокрема у наведеній вище справі №754/6422/21 та справах №127/20330/20, №705/1087/20).

При цьому суд враховує, що на дослідження надано документи із підписом ОСОБА_1 , які також були надані до суду та оглядалися в судовому засіданні. При цьому останній не заперечував наявності на таких документах свого підпису.

Зауваження ОСОБА_1 про ненадання на дослідження експериментальних зразків підписів судом не беруться до уваги з огляду на те, що достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом.

Вказаний висновок узгоджується із іншими доказами.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та правомірного висновку про існування між сторонами відносин позики, з урахуванням поданих доказів.

Як наголошував суд 1 інстанції, а у відзиві на апеляційну скаргу посилався відповідач за первісним позовом, саме на позивача покладено обов`язок доведення непідписання спірного договору для визнання його недійсним.

Втрата спірного договору і бездіяльність позивача в цьому випадку викликає лише сумніви в його добросовісності до процесу розгляду справи.

Апелянт жодним чином не наголосив на необхідності проведення службового розслідування чи звернення до правоохоронних органів для знаходження спірного договору, оскільки такий втратився при розгляд даної справи.

З огляду на викладене, установивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, а кошти, отримані у позику, не повернуті, апеляційний суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів за зустрічним позовом на користь позивача заборгованості, розмір якої не спростований відповідачем.

Власна позиція ОСОБА_1 щодо природи зобов`язання є суперечливою.

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Посилання апелянта на те, що він не підписував договір жодним чином не підтверджено та не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: