Провадження № 2/947/682/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

представника позивача адвоката Фоміна А.І.

представника відповідача адвоката Черноморця Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною угоди, витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання майна спільним майном подружжя -

ВСТАНОВИВ:

Згідно заяви про зміну предмету позову, яка надійшла до суду 20.04.2023 року (а/с 72) яка подана і інтересах ОСОБА_1 адвокатом Фоміним А.І. позивач просить суд визнати недійсною додаткову угоду В-10/1-1, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01.04.2021 до договору В-10-1 від 09.07.2019 про внесення паю до ОК «Денвер»; витребувати на користь позивачки квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та визнати вказаної квартири спільним майном подружжя та здійснити розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину вказаної квартири за кожним з подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рахунок спільних коштів у період шлюбу, шляхом укладення договору В-10-1 від 09.07.2019 про внесення паю до ОК «Денвер» та виплати повної вартості паю, були придбані майнові права на зазначену вище квартиру але, без згоди дружини чоловік здійснив укладення безоплатної угоди про заміну сторони інвестора внаслідок чого після введення в експлуатацію знов побудованого будинку власником квартири, яка є спільним майном подружжя, незаконно стала ОСОБА_3 .

Представник ОСОБА_2 не погоджуючись із позовними вимогами наполягав на тому що оплата майнових прав здійснювалась коштами його батьків, про що достеменно було відомо позивачці тому і передача майнових прав була проведена з її відома реальним інвесторам.

Яку встановлено судом з 26.01.2007 по 21.10.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були у шлюбі.

09 липня 2019 року ОСОБА_2 уклав договір В-10-1 з Обслуговуючим кооперативом « Денвер» про внесення паю ( згідно додатку №2 у сумі еквівалентної 35 070, 47 доларів США ) у період з 09.08.2019 по 09.10.2021 для придбання житлових прав у багатоквартирному будинку який будується за адресою: АДРЕСА_2 , та після прийняття будинку в експлуатацію і внесення повного розміру паю отримати у власність квартиру визначену у додатку №2 до договору ( а/с 171).

01.04.2021 до вказаного вище договору була укладена Додаткова угода, згідно якою ОСОБА_2 безоплатно заявив про вихід з асоційованих членів кооперативу із заміною його ОСОБА_3 із переданням прав та вимог за первісним договором в об`ємі сплаченого паю (а/с 177).

Згідно довідки В-10-1 від 01 квітня 2021 року голова кооперативу « Денвер» підтвердив що ОСОБА_4 як асоційованим членом кооперативу В.Ф. пайовий внесок по Договору В-10-1 від 09.07.2019 внесено у повному обсязі ( а/с 179).

01.12.2021 згідно акту приймання передачі об`єкта нерухомості ОК « Денвер» передав а ОСОБА_3 прийняла об`єкт нерухомості ( квартиру АДРЕСА_3 ( а/с 178).

На підставі визначених вище документів та заяви ОСОБА_3 державним реєстратором Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області Карякіним К.А. 10.01.2022 за зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4 )..

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя та захистом права власності врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

У даному випадку предметом позову є визнання що квартира, право власності на яку зареєстровано на третю особу, є спільним майном подружжя а тому вя кості захисту порушеного права вказане майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння та розподілу у рівних частках між подружжям.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Для вирішення цього питання судом у даному випадку встановлюється що витребування майна у особи, яка е власником майна, є питанням як захисту права власності особи яке не володіє майном але вважає себе його належними власником так і втручанням у право власності іншої особи якої дане майно належить на момент розгляду справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У даному випадку суд враховує той факт що предметом угоди, яку сторона позивача вважає незаконною та такою що порушує право спільної власності подружжя є відступлення права по пайовому договору щодо придбання майнових прав на об`єкт нерухомості.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, на думку суду, предметом права спільної власності може бути лише майнові права та грошові кошти які були внесені під час спільного проживання, у випадку доведеності що вказані кошти є спільним майном подружжя.

Враховуючи що у відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд має право розглядати справу лише у межах заявлених вимог, а у даному випадку заявлені вимоги стосуються об`єкта нерухомості а не грошових коштів, та приймаючи до уваги що саме позивач повинен визначитись із способом захисту порушеного права, суд приходить до висновку що у даному випадку суд має розглядати лише питання визначення саме квартири об`єктом спільної власності подружжя та витребування даного майна .

Приймаючи до уваги що на період шлюбу зазначена квартира не була об`єктом нерухомості ( шлюб розірвано із 21.10.2021 а об`єкт нерухомості було передано 01.12.2021 ) суд вважає недоведеними вимоги про визнання квартири об`єктом спільної власності подружжя а тому і недоведеними є похідні вимог щодо витребування даного майна з чужого володіння та її розподіл між подружжям.

Керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) про визнання недійсною додаткової угоди В-10/1-1, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01.04.2021 до договору В-10-1 від 09.07.2019 про внесення паю до ОК «Денвер»; витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння та визнання вказаної квартири спільним майном подружжя і розподілу спільного майна подружжя.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.12.2023р.

Суддя Луняченко В. О.