КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5775/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Істоміної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коноваленка Дмитра Сергійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне.

2 червня 2012 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 592.

У шлюбі у подружжя народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв'язку із погіршенням сімейних відносин, припиненням ведення спільного господарства та небажанням позивача продовжувати шлюб, ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу.

Під час проживання у шлюбі сторонами спільно придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.11.2014, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської Братушко А.В. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17330482 від 19.11.2014.

Посилаючись на відсутність домовленості між подружжям щодо розподілу спільного сумісного майна, просила суд визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В доводах зустрічного позову ОСОБА_1 вказав, що спірна квартира була придбана ним за власні (особисті) кошти, які не стосуються спільного сімейного бюджету подружжя.

В період часу з моменту реєстрації шлюбу та до моменту придбання вищевказаної квартири подружжя особистих коштів не мало, оскільки сімейний дохід складався виключно з заробітної плати в розмірі близько 4 000 грн., яку отримував ОСОБА_1 , що унеможливлювало накопичення відповідної суми коштів на придбання власного житла.

Зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.09.1999 року, йому на праві власності належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Інша частина вказаної квартири належала його матері ОСОБА_5 .

За домовленістю між ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_5 відповідач передав свою частину вищезазначеної квартири у власність своєї матері ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 14 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В. за реєстровим № 1735;

Домовленість між ОСОБА_1 та його матір`ю полягала в тому, що він передає у власність свою частину вищевказаної квартири, але у разі неспроможності купівлі власного житла ОСОБА_1 та за іншої необхідності ОСОБА_5 здійснить продаж даної квартири та не менше ніж половину її вартості віддасть ОСОБА_1 .

Реалізуючи попередню домовленість, ОСОБА_5 10 вересня 2014 року продала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу від 10.09.2014 року за 1 386 194 грн.

Після продажу вищезазначеної квартири ОСОБА_5 передала ОСОБА_1 , як своєму сину, а не подружжю, грошові кошти в розмірі 965 827 грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Дана сума була внесена ОСОБА_1 на власний депозитний рахунок НОМЕР_1 в ПУМБ в період часу з 01.11.2014 по 14.11.2014.

В подальшому, 19.11.2014 з вищевказаного депозитного рахунку кошти в сумі 872 100 грн. було знято на власний рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 в ПУМБ, з якого здійснено оплату за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме перераховано 863 460 грн., тобто повну вартість даної квартири, яка вказана у відповідному договорі купівлі-продажу від 19.11.2014.

ОСОБА_1 зазначив, що таким чином спірна квартира була придбана ним за власні кошти, отримані від його матері, з реалізованого нею майна, в якому він мав свою частку, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана під час перебування у шлюбі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя, право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .Визнано за ОСОБА_7 в порядку поділу майна подружжя, право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в інтересах відповідача ОСОБА_1 з апеляційною скаргою звернувся його представник - адвокат Коноваленко Д.С., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В доводах апеляційної скарги зазначив, що суд не дав належної оцінки доказам, поданим на спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя та підтверджуючим факт придбання спірної квартири скаржником за власні кошти, отримані від його матері, з реалізованого нею майна, в якому ОСОБА_1 мав свою частку. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №759/5338/18 з подібними правовідносинами та обставинами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Панькова С.М. посилається на безпідставність доводів скаржника, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на умови Договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.11.2014 року, зокрема п. 16, з якого вбачається, що на момент укладення договору покупець ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , об`єкт нерухомості купується за спільні кошти подружжя, що підтверджується заявою ОСОБА_2 , як дружини покупця, про згоду на придбання об`єкту нерухомості.

У пункті 18 Договору, сторонам роз`яснено положення законодавства, які мають правове значення для укладення договору, в тому числі щодо спільної сумісної власності подружжя, щодо недійсності правочину, визначені статтями 60,65, 74 СК України, статтями 203, 215, 229-231, 233-235, 665-661, 678-681, 691 ЦК України.

При цьому, ОСОБА_1 не було надано суду доказів про визнання вказаного Договору недійсним в цілому чи окремих його частин.

При цьому, жодних домовленостей між нею та відповідачем щодо спірної квартири в частині особистої власності ОСОБА_1 не було, квартира купувалась як спільне сумісне майно подружжя, де проживатиме родина.

Представник позивача також зазначила, що доводи ОСОБА_8 про те, що матір передала йому кошти від продажу квартири не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Додана до матеріалів справи виписка по операціям в ПУМБ за період з 01.01.2014 - 31.12.2014 не містить інформації щодо внесення коштів в розмірі 1 386 194 грн або в іншому значному розмірі, достатньому для купівлі спірної квартири. З вказаної виписки вбачається, що на депозитний рахунок відповідача вносилися кошти у різні дні, різними сумами, з різним описом. Таким чином, вказана виписка не підтверджує того факту, що на рахунок вносилися кошти, передані ОСОБА_5 . Доказів того, чи являються кошти, які вносились на рахунок ОСОБА_1 особистими, чи спільними коштами подружжя, матеріали справи не містять.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Панькова С.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, підтримали наведені у відзиві мотиви.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Коноваленко Д.С. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

24 травня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Коноваленка Д.С. про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання представник відповідача зазначив, що з даних сайту Судової влади України йому стало відомо про те, що на розгляді у Голосіївському районному суді м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування укладеним. Заявник зазначив, що вирішення питання про визнання договору дарування грошових коштів укладеним може мати пряме відношення до правильності розгляду даної справи. Зважаючи на те, що апелянт не володіє даними про відкриття провадження у тій справі, а також щодо точного змісту позовних вимог, просив суд відкласти розгляд справи до з`ясування питання про відкриття провадження у справі 752/9481/23 та у разі необхідності подання в подальшому клопотання про зупинення апеляційного провадження до вирішення спору про визнання договору дарування укладеним.

Заслухавши думку позивача та її представника, які заперечували проти задоволення вказаного клопотання, керуючись положеннями статті 372 ЦПК України,колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, які про розгляд справи повідомлялись належним чином, про поважність причин своєї неявки у судове засідання апеляційний суд не повідомили. Наявність у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва цивільної справи №752/9481/23, яке зареєстровано 16.05.2023 року, не є обставиною, яка свідчить про поважність причин неявки відповідача та представника в судове засідання.

Оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності не з'явившихся осіб.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення на підставі наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 60, 63, 70 СК України, дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто наявні законні підстави для визнання за ними по частині на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не спростована презумпція спільного майна подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 02 червня 2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної РАЦС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 592 від 02.06.2012.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.02.2022 в цивільній справі № 760/31957/21 шлюбу між подружжям було розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За змістом договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.11.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушка А.В., продавець ОСОБА_10 продав, а покупець ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін договору та з врахуванням висновку про вартість об`єкта оцінки ТОВ «Лідер Плюс» продаж вчинено за 863 460,00 грн.

Зі змісту п. 16 Договору вбачається, що на момент укладення договору покупець ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , заява про згоду якої на укладення даного договору, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І.Г. 11 листопада 2014 року, за реєстровим № 2838, додається до примірника договору, що залишається у справах нотаріуса.(а.с. 134-135)

У пункті 18 Договору, сторонам роз`яснено положення законодавства, які мають правове значення для укладення договору, в тому числі щодо спільної сумісної власності подружжя, щодо недійсності правочину, визначені статтями 60,65, 74 СК України, статтями 203, 215, 229-231, 233-235, 665-661, 678-681, 691 ЦК України.

Згідно змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 , остання дає згоду на купівлю та укладення її чоловіком, ОСОБА_1 , попереднього договору, договору купівлі-продажу, договорів про внесення змін та доповнень, договорів про розірвання вищевказаних договорів, квартири АДРЕСА_2 на умовах та за ціною на його розсуд. При цьому стверджує, що укладення вказаних договорів здійснюється її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню. (а.с. 136)

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки сторонами не заперечувався факт придбання спірного майна у період шлюбу, до предмету доказування у даній справі входять лише обставини щодо джерела набуття цього майна (за рахунок спільних коштів подружжя чи за рахунок особистих коштів одного з подружжя).

Тобто, у справі, що переглядається в апеляційному порядку, довести обставини, необхідні для спростування зазначеної вище презумпції, повинен був позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , оскільки саме він її спростовує.

На обґрунтування доводів зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 подано Договір купівлі-продажу квартири від 10.09.2014 року, згідно з яким ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_11 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_3 та сплатила за неї суму в розмірі 1 387 000,00 грн. (а.с. 65)

Згідно з п. 2 Договору, вказана квартира належить продавцю: частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.09.1999 року Управлінням справами НАНУ згідно з розпорядженням від 20.09.1999 № 1209; частина на підставі договору дарування, посвідченого 14 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В. за реєстровим №1735.

Позивач за зустрічним позовом в обґрунтування вимог зазначав, що кошти в сумі 965 827,00 грн, отримані ОСОБА_5 від продажу вищевказаної квартири, за попередньою домовленістю, яка існувала між ними, були передані йому особисто для придбання спірного нерухомого майна.

У той же час, матеріали справи не містять доказів існування будь-яких домовленостей, оформлених у передбачений законодавством спосіб, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , як і доказів передачі таких коштів.

Договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.11.2014 року не містить інформації, що квартира придбана за кошти, що є особистою власністю покупця ОСОБА_1 , натомість з договору вбачається, що на купівлю нерухомості нотаріусу надавалася письмова заява про згоду дружини покупця на укладення вказаних договорів в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них.

Надані суду ОСОБА_1 виписка по банківським операціям по рахунку в АТ «ПУМБ» за період з 01.01.2014 - 31.12.2014 не містить інформації щодо внесення коштів в розмірі 965 827,00 грнабо в іншому значному розмірі, достатньому для купівлі спірної квартири. З вказаної виписки вбачається, що на депозитний рахунок відповідача вносилися кошти у різні дні, різними сумами, з різним описом, наприклад:

- 15.07.2014 - виплата ТОВ «Констракшн Машинері» - 26560,00 грн;

- 22.10.2014 - поповнення карткового рахунка на суму 106 875,00 грн;

- 01.11.2014 - FUIB KIE CASH N7 КYIV UA - на суму 207 028,00 грн і т.д.

Таким чином, вказана виписка не підтверджує того факту, що на рахунок вносилися кошти, передані ОСОБА_5 . Крім того, доказів того, чи являються кошти, які вносились на рахунок ОСОБА_1 його особистими, матеріали справи не містять, а отже, презумпцію спільності сумісного майна - доходів, отриманих в період шлюбу, позивачем за зустрічним позовом також не спростовано.

Посилання апелянта на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 759/5338/18, не заслуговують на увагу, оскільки обставини та факти, що були предметом дослідження й оцінки судом у зазначеній справі, не є тотожними до обставин та фактів, встановлених у даній справі.

З`ясування подібності правовідносин відбувається, як відомо, шляхом аналізу і синтезу предметів спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених фактичних обставин, з чого висновується належне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у порівнюваних справах.

Як вбачається зі змісту досліджуваної постанови ВС у справі № 759/5338/18, судом встановлено, що грошові кошти, за рахунок яких відповідачем було придбано майнові права на спірну квартиру, отримані останньою від продажу належної їй на праві особистої власності іншої квартири, придбаної до укладення шлюбу. Зазначені обставини підтверджені договором купівлі-продажу квартири, продавцем в якому виступала сама відповідач, укладеним нею ж договором про створення резерву активів (нерухомості) для обміну облігацій, договору міни майнових прав в обмін на цінні папери, довідкою ПрАТ «Національна будівельна компанія» про придбання Лоту облігацій та обмін його на майнові права на квартиру. Обсяг і зміст наданих відповідачем до перевірки і суду документів, дозволяв встановити взаємозв`язок та послідовність дій відповідача щодо отримання коштів та їх вкладення у придбання спірного нерухомого майна. У даній же справі, що переглядається апеляційним судом, надані позивачем за зустрічним позовом докази не дозволяють у своїй сукупності встановити факт придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, які судом встановлені повно, всебічно, а висновки суду відповідають вимогам чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовивши в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноваленка Дмитра Сергійовича залишити без задоволення.

РішенняКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.