П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м. Київ

Справа №753/613/19

Провадження № 22-ц/824/2300/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 24 травня 2023 року

Повний текст постанови складено 26 травня 2023 року

Київський апеляцій суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Желепи О.В.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який змінив назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»

відповідач (позивач за зустрічним позовом) -

ОСОБА_1 ,

третя особа (за первісним та зустрічним позовами) - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який змінив назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який змінив назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»

третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» мотивовано тим, що 03 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), який змінив назву на АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 295 000,00 доларів США під 13,5 % річних на строк до 02 липня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 03 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 02-10/2289, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 129,9 кв. м жилою площею 81,6 кв. м, яка належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 травня 2002 року Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2010 року у справі № 2-1075/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя за ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 31 березня 2016 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру. Тому відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 набула статусу іпотекодавця і має всі права та несе всі обов`язки за договором іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289. Крім того, за інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна загальна площа квартири АДРЕСА_1 змінилася і складає 135,2 кв. м.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 09 листопада 2018 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 771 011,76 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 21 531 840,33 грн, з яких: заборгованості за кредитом -

250 901,29 доларів США, що еквівалентно 7 006 853,59 грн; заборгованість за

відсотками - 341 822,35 доларів США, що еквівалентно 9 545 981,84 грн; заборгованість за комісіями - 12 668,21 доларів США, що еквівалентно 353 781,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 57 185,26 доларів США, що еквівалентно 1 596 997,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 108 434,65 доларів США, що еквівалентно 3 028 225,63 грн.

З метою врегулювання спору в позасудовому порядку іпотекодавцю ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу від 02 серпня 2018 року № 13-07/666 щодо виконання порушених позичальником зобов`язань за Кредитним договором, однак ця вимога залишилася без виконання.

Враховуючи викладене, АТ «Укрсоцбанк» просило: визнати за ним право іпотеки на квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_1 ; в рахунок погашення вищевказаної заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Укрсоцбанк» за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, із встановленням початкової ціни для подальшої реалізації на рівні 2 350 205,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представники ОСОБА_1 - адвокати Титикало Р. С. та Діордієв С. Г. заперечили проти позову та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не була стороною договорів, укладених між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк», не має будь-якого відношення до цих договорів, а також не була обізнана з їх змістом та не знала про їх укладення. З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_2 перестав виконувати свої зобов`язання за Кредитним договором з грудня 2008 року, однак протягом 10 років банк не вживав будь-яких заходів врегулювання спору в позасудовому порядку. Позивач не надав належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_2 коштів у доларах США, тобто не довів факт видачі кредитних коштів в іноземній валюті та розміру заборгованості за Кредитним договором. Наданий позивачем звіт про експертну оцінку ринкової вартості квартири не можна вважати належним доказом, так як суб`єктом оціночної діяльності не проводився огляд спірної квартири. Також до спірних правовідносин необхідно застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до

АТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки, в якому просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289, укладений між банком та ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, так як набута під час її шлюбу з ОСОБА_2 . Однак вона як співвласник майна не надавала своєї нотаріально засвідченої згоди на передачу вказаної квартири в іпотеку.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом.

У вересні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» подало відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначило, що квартира АДРЕСА_1 не була спільною сумісною власністю подружжя, так як ОСОБА_2 набув її у власність в порядку приватизації. Тому надання нотаріальної згоди ОСОБА_1 на передачу цього майна в іпотеку не вимагалося. Крім того, ОСОБА_1 знала про порушення свого права ще у 2007 році, однак звернулася до суду з позовом лише у 2019 році, тобто з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року замінено позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - АТ «Укрсоцбанк» його правонаступником - Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Визнано за АТ «Альфа-Банк» право іпотеки на належну на праві власності ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289.

В рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед

АТ «Альфа-Банк» за Кредитним договором в розмірі 771 011,76 доларів США, що станом на 09 листопада 2018 року еквівалентно 21 531 840,33 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 35 253,07 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя

особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на праві особистої власності, так як набута ним в порядку приватизації. Тобто доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, повністю спростовуються матеріалами справи та суперечать вимогам чинного законодавства, а її зустрічні позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, не підлягають задоволенню. У зв`язку з недоведеністю зустрічного позову суд не вбачав підстав для застосування позовної давності. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростували доводів АТ «Альфа-Банк» про те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 09 листопада 2018 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 771 011,76 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 21 531 840,33 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 250 901,29 доларів США, що еквівалентно 7 006 853,59 грн; заборгованість за відсотками - 341 822,35 доларів США, що еквівалентно 9 545 981,84 грн; заборгованість за комісіями - 12 668,21 доларів США, що еквівалентно 353 781,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 57 185,26 доларів США, що еквівалентно 1 596 997,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 108 434,65 доларів США, що еквівалентно 3 028 225,63 грн. Матеріали справи не містять належних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості за Кредитним договором. Оскільки виконання Кредитного договору було забезпечено договором іпотеки, то банк як іпотекодержатель набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2010 року у справі № 2-1075/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя за ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки. Тому відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 набула статусу іпотекодавця і має всі права та несе всі обов`язки за іпотечним договором. Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Тому суд вважав необхідним визначити реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. На час укладення Кредитного договору ОСОБА_2 був власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 06 березня 2003 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 128486. З 31 березня 2016 року власником цього домоволодіння є ОСОБА_1 , тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому доводи відповідача про те, що банк не надав належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_2 коштів у доларах США, тобто не довів факт видачі кредитних коштів в іноземній валюті, спростовуються матеріалами справи, зокрема заявою про видачу готівки, банківськими виписками по особовому рахунку. Суд не взяв до уваги доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності, виходячи з того, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру було зареєстровано 31 березня 2016 року, а з позовом АТ «Укрсоцбанк» звернулося 09 січня 2019 року, тобто в межах позовної давності.

10 серпня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» відмовити, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи відповідача щодо вжиття Банком в серпні 2009 року заходів позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, що свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання. Вважала, що за таких обставин іпотекодержатель мав право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Банк без поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовом, проте судом безпідставно було відмовлено у застосуванні строку позовної давності щодо первісного позову.

Зауважила, що оскільки Банком пропущено строк звернення до суду з позовом, то судом безпідставно визнано, як обґрунтовану, нараховану Банком суму заборгованості за кредитним договором.

Зазначила, що не відповідають обставинам справи висновки суду про недоведеність відповідачем факту перебування у спільній сумісній власності придбаної під час шлюбу спірної квартири.

Суд не надав належної оцінки іпотечному договору, а саме проігнорував пункти 4.5., 4.5.2., 4.7. Договору іпотеки, у зв`язку з чим не врахував, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом її продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, сторони визначили як позасудовий, що відповідає положенням статті 41 Закону України «Про іпотеку» та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, 22 листопада 2021 АТ «Альфа-Банк» подало письмові пояснення, в яких посилаючись на те, що скаржником не спростовано наявності заборгованості за кредитним договором, в забезпечення виконання умов якого в іпотеку банку передана спірна квартира, яка на даний час на праві власності належить ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального права.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Титикало Р. С. задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині вирішення позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки залишено без змін.

Скасовуючи Постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині вирішення позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа -

ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зробив висновок про те, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не з`ясував правильності нарахування позивачем розміру заборгованості за Кредитним договором, не встановив періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами та неустойки, а також не спростував доводів сторони відповідача за первісним позовом щодо пропуску банком позовної давності, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено в повному обсязі.

При цьому Верховним Судом було зазначено, що суд не врахував, що для встановлення факту про те, що позивачем ще у 2009 році було висунуто боржнику ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень саме за спірним Кредитним договором, необхідно було дослідити докази, про витребування яких сторона відповідача за первісним позовом заявила клопотання.

Залишаючи рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки без змін, Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції в цій частині та зазначив, що у справі, яка переглядається, на відміну від справ № 372/504/17 та № 442/8645/14-ц, на які заявник посилалась в касаційній скарзі, суди встановили, що надання нотаріальної згоди ОСОБА_1 на передачу спірної квартири в іпотеку не вимагалося, так як це майно не належало до спільної сумісної власності подружжя, а було набуте ОСОБА_2 в особисту приватну власність в порядку приватизації.

21 жовтня 2022 року цивільна справа № 753/613/19 за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки надійшла до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 24 жовтня 2022 року справу № 753/613/19 за позовом АТ «Альфа-Банк» до

ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа -

ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотекипередано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року справу за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки призначено до розгляду з викликом учасників справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Діордієв С.Г. підтримав доводи апеляційної скарги.

Від представника АТ «Сенс-Банк» адвоката Тищенко К.О. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача АТ «Сенс-Банк».

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, врахувавши аргументи, наведені

у письмових поясненнях, врахувавши позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 жовтня 2022 року у цій справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Оскільки справа № 753/613/19 направлена Верховним Судом на новий розгляд до суду апеляційної інстанції лише в частині позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до

ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, то перегляд справи № 753/613/19 в апеляційному порядку Київським апеляційним судом здійснюється лише в цій частині.

Встановлено, що 03 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який змінив назву на АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який змінив назву на АТ «Сенс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 295 000,00 доларів США під 13,5 % річних на строк до 02 липня 2022 року.

Випискою по особовому рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 за період з 03 липня 2007 року по 04 березня 2011 року підтверджено, що 03 липня 2007 року на поточний рахунок позичальника було перераховано кредитні кошти в сумі 75 000,00 доларів США, 04 липня 2007 року - 200 000,00 доларів США, 16 липня 2008 року - 20 000,00 доларів США, які були отримані ним готівкою в касі банку.

03 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 02-10/2289, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 129,9 кв. м, жилою площею 81,6 кв. м, яка належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 травня 2002 року Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

На час укладення вищевказаних договорів ОСОБА_2 також був власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 06 березня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 128486.

Відповідно до пункту 1.6 договору іпотеки від 03 липня 2007 року

№ 02-10/2289, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку.

Пунктом 1.15 договору іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289 визначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю особисто, так як його набуто в результаті використання права на приватизацію.

За змістом підпункту 2.4.4 пункту 2.4, пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289 у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених у підпунктах 2.1.1-2.1.11 цього договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання позичальником основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 договору іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289 передбачено, що іпотекодержатель має право за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5).

З матеріалів справи відомо, та підтверджується копією виконавчого напису від

02 липня 2009 року реєстровий номер 2623, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 та передана ним в іпотеку за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. 03 липня 2007 року за реєстровим номером 3569, в якості забезпечення виконання зобов?язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 03 липня 2007 року, строк платежу за яким настав 29 квітня 2009 року.

Кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, перерахувати для погашення заборгованості в розмірі 2 028 592,48 грн (т. 4, а. с. 201).

Згідно копії постанови Головного державного виконавця Коваль Л. І. відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 15 липня 2011 року ВП № 14700316 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, Головним державним виконавцем накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить боржнику ОСОБА_2 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 (т. 4, а. с. 202).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2010 року у справі № 2-1075/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Вищевказаним рішенням суду в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру загальною площею 129,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31 березня 2016 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 135,2 кв. м, жилою площею 81,6 кв. м.

07 грудня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який змінив назву на

АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який змінив назву на АТ «Сенс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою встановлено графік зниження максимального ліміту заборгованості, щомісячно, рівними частинами по 1 500,00 доларів США, починаючи з 05 січня 2008 року, а у липні 2022 року - в сумі 6 500,00 доларів США.

ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком АТ «Укрсоцбанк» станом на 09 листопада 2018 року складала 771 011,76 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 21 531 840,33 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 250 901,29 доларів США, що еквівалентно 7 006 853,59 грн; заборгованість за відсотками - 341 822,35 доларів США, що еквівалентно 9 545 981,84 грн; заборгованість за комісіями - 12 668,21 доларів США, що еквівалентно 353 781,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 57 185,26 доларів США, що еквівалентно 1 596 997,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків -

108 434,65 доларів США, що еквівалентно 3 028 225,63 грн.

АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який змінив на зву на АТ «Сенс-Банк»,просило в рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 135,2 кв. м, жилою площею 81,6 кв. м, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, із встановленням початкової ціни для подальшої реалізації на рівні 2 350 205,00 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позовних вимог банку з підстав пропуску строку позовної давності, на обґрунтування чого вказувала про вжиття банком в серпні 2009 року заходів позасудового врегулювання спору у спосіб, передбачений пунктами 4.5, 4.5.2, 4.7 договоруіпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Іпотекодержатель мав право пред?явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов?язання.

У грудні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Діордієв С. Г. подав до Київського апеляційного суду клопотання у якому просив витребувати від приватного нотаріуса Київськогоміського нотаріального округу Ковальчука С. П. Завірені належним чином копії документів, у тому числі й тих, що послугували підставою для вчинення виконавчого напису.

На виконання вимог постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року, Київський апеляційний суд ухвалою від 21 грудня 2022 року витребував від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. завірені належним чином копії наступних документів, у тому числі й тих, що послугували підставою для вчинення виконавчого напису, а саме:

виконавчого напису за реєстровим № 2623 від 02 липня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_6 ;

іпотечного договору від 03 липня 2007 року № 02-10/2289, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», реєстровий № 3569;

вимоги АКБ «Укрсоцбанк» про дострокове виконання ОСОБА_2 порушеного зобов?язання з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки;

надані банком документи на підтвердження наявної у громадянина ОСОБА_2 заборгованості перед АКБ «Укрсоцбанк»;

аркуш (аркуші) реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. (справа - «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій»), на якому (яких) міститься інформація про реєстрацію нотаріальної дії, пов`язаної із вчиненням виконавчого напису від 02 липня 2009 року про звернення стягнення на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , реєстровий номер 2623.

На виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара О. О. направила копію запису з реєстру для вчинення нотаріальних дій, відносно виконавчого напису від 02 липня 2009 року за реєстровим № 2623, з якого встановлено, що 02 липня 2009 року за реєстровим номером 2623 було видано виконавчий напис за заявою АКБСР «Укрсоцбанк» де боржником значиться ОСОБА_2 , а сума боргу становить 2 028 592,48 грн.

Згідно листа Дарницького відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дарницький ВДВС) від 12 квітня 2023 року, станом на 12 квітня 2023 року виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого напису № 2623, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. 02 липня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» на виконанні у Дарницькому ВДВС не перебувають.

Згідно листа Дарницького ВДВС від 24 квітня 2023 року на виконанні

у дарницькому ВДВС перебувало виконавче провадження відносно ОСОБА_2 , а саме ВП № 14700316 з примусового виконання виконавчого напису від 02 липня 2009 року № 2623, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБСР «Укрсоцбанк» боргу в сумі 2 033 592,48 грн. 31 липня 2009 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 21 червня 2013 року головним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, яка діяла на момент винесення рішення.

Додатково повідомлено, що надати більш детальну інформацію з приводу вказаних документів не є можливим, оскільки дані виконавчого провадження знищено, відповідно до встановленого строку пунктом 2 Розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5 Про затвердження Правил діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, де строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби становить три роки. Станом на 24 квітня 2023 року відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконанні у Відділі не перебувають.

За наведених вище обставин, Київським апеляційним судом достеменно встановлено, що у 2009 році АКБСР «Укрсоцбанк» звертався до ОСОБА_2 із заявою про повне дострокове погашення всієї кредитної заборгованості, що і слугувало

в подальшому видачі виконавчого напису від 02 липня 2009 року.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установлено, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 зобов?язань за кредитним договором від 03 липня 2007 року № 24-12/160, утворилась заборгованість, яка за розрахунком банка станом на 09 листопада 2018 року становить 771 011,76 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 21 531 840,33 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 250 901,29 доларів США, що еквівалентно 7 006 853,59 грн; заборгованість за відсотками - 341 822,35 доларів США, що еквівалентно 9 545 981,84 грн; заборгованість за комісіями - 12 668,21 доларів США, що еквівалентно 353 781,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 57 185,26 доларів США, що еквівалентно 1 596 997,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 108 434,65 доларів США, що еквівалентно 3 028 225,63 грн.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні

і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 03 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 02-10/2289, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 129,9 кв. м жилою площею 81,6 кв. м, яка належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 травня 2002 року Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2010 року у справі № 2-1075/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру загальною площею 129,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Частинами першою, другою статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення між банком та ОСОБА_2 договору іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/228, передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення між банком та ОСОБА_2 договору іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/228, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Частинами першою, другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин, Київський апеляційний суд робить висновок про те, що ОСОБА_1 , набувши у власність квартиру загальною площею 129,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка обтяжена іпотекою, набувала статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, а відтак і відповідає іпотечним майном за неналежне виконання ОСОБА_2 зобов?язань за кредитним договором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 09 листопада 2018 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 771 011,76 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 21 531 840,33 грн, з яких: заборгованості за кредитом - 250 901,29 доларів США, що еквівалентно 7 006 853,59 грн; заборгованість за відсотками - 341 822,35 доларів США, що еквівалентно 9 545 981,84 грн; заборгованість за комісіями - 12 668,21 доларів США, що еквівалентно 353 781,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 57 185,26 доларів США, що еквівалентно 1 596 997,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 108 434,65 доларів США, що еквівалентно 3 028 225,63 грн. Оскільки договором іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/228 передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання, то суд дійшов висновку про те, що АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», як іпотекодержатель набуло право звернути стягнення на передане в іпотеку майно шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі статей 33, 41 Закону України «Про іпотеку».

Однак такі висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права і зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні цих позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, на обґрунтування чого вказувала про вжиття банком в серпні 2009 року заходів позасудового врегулювання спору у спосіб, передбачений пунктами 4.5, 4.5.2, 4.7 договору іпотеки від 03 липня 2007 року № 02-10/2289 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Іпотекодержатель мав право пред?явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов?язання.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У справі, яка переглядається, умовами кредитного договору (з урахуванням додаткової угоди від 07 грудня 2007 року № 1 до нього) встановлено як строк дії договору (до 02 липня 2022 року), так і строки виконання позичальником зобов`язань із щомісячним погашенням платежів.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки в договорі встановлені окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання, зокрема прострочення виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Не внесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Таким чином, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, на яку послався заявник в касаційній скарзі.

В постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16 зроблено правовий висновок про те, що з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

При цьому згідно з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 361/7076/19 зазначено, що пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки за обставин цієї справи у 2009 році АКБСР «Укрсоцбанк» зверталось до ОСОБА_2 із заявою про повне дострокове погашення всієї кредитної заборгованості, що в подальшому слугувало видачі виконавчого напису від 02 липня 2009 року, що з урахуванням наведеної вище практики Верховного Суду свідчить про зміну строку виконання основного зобов?язання, а з цим позовом банк звернувся 24 грудня 2018 року, Київський апеляційний суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки позов подано більш ніж через 8 років з моменту настання права банка на звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом не повно та допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Дарницького районного суду м.Києва від 31 травня 2021 року в частині позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в частині вимог АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», до ОСОБА_1 , третя особа -

ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення у справі в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, судові витрати

в розмірі 54 032,21 грн , які понесла відповідачка зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, слід стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк», що перейменований в Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судового збору у сумі 35253,07 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м.Київ вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 54032,21 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Желепа