Справа № 369/2177/23
Провадження № 2/369/3067/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Волчко А.Я.

секретаря: Миголь А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про розірвання шлюбу, відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про розірвання шлюбу, відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.

Свої вимоги мотивував тим, що 21 червня 2016 року між позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб.

Шлюб було зареєстровано виконавчим комітетом Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №3, підтвердженням чого є свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 21 червня 2016 року видане Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача з відповідачкою народився син - ОСОБА_3 , свідоцтво про народження НОМЕР_2 , актовий запис №8, виданий Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16 серпня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача з відповідачкою народилась дочка - ОСОБА_4 , свідоцтво про народження НОМЕР_3 , актовий запис №443, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Спочатку їхнє сімейне життя складалось добре, проте протягом останнього року сімейні стосунки між нами погіршились, останні місяці відповідач почала принижувати його честь та гідність, дозволяла собі нецензурні висловлювання та образи в його сторону, навіть в присутності дітей, все частіше стала створювати конфліктні ситуації, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та, як наслідок, до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивач намагався залагодити конфлікт, зберегти сім`ю, однак на початку грудня 2022 року відповідач пішла з сім`ї.

На даний час шлюб існує формально, сторони не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та проживають окремо , байдужі до життя та проблем кожного, у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки.

Рішення про розірвання шлюбу позивач прийняв остаточно і змінювати його не має намірів, оскільки примирятись з відповідачкою вони пробували неодноразово протягом останніх місяців, однак все безрезультатно.

А тому, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, і є таким, що суперечить моїм інтересам, інтересам відповідача та інтересам наших дітей.

Після того, як сторони перестали проживати разом, діти проживали з матір`ю де саме, відповідач не казала та постійно приховувала місце проживання його дітей. Син постійно просить його забрати, оскільки відповідачка з ним час не проводить, не бере участі у вихованні та розвитку дітей, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не хоче спілкуватись з позивачем з приводу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідач, не має працевлаштування, та не має змоги утримувати двох дітей та брати участь у додаткових витратах. Позивач має стабільний дохід та працюю фізичною-особою підприємцем.

Їхній син хоче частіше проводити час із батьком та хоче проживати разом із батьком, оскільки це відповідає його інтересам. А також, вважає, що це сприятиме и?ого стабільному психоемоційному стану спокою, належному навчанню та розвитку, а також максимально ефективній адаптації дитини до життя після розлучення батьків. Позивач зазначає, що вихованням сина, розвитком його здібностей, контролем за його здоров`ям та лікування до того як вони почали жити окремо займався повністю позивач та продовжує займатись. В будинку де він проживає створені належні умови для комфортного проживання, відпочинку та повноцінного розвитку їх сину. Щодо відповідача, то вона не має змоги забезпечити належні умови житла для дітей.

Що стосується дочки, то вона ще знаходиться на грудному вигодовуванні тому на даний момент їй краще залишитись з матір`ю.

Просив звернути увагу суду про те, що відповідач, не має змоги утримувати дитину, а також не має змоги забезпечити дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Мати немає змоги створити умов для отримання дитиною освіти.

Враховуючи викладене позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ), зареєстрований 21 червня 2016 року виконавчим комітетом Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 21 червня 2016 року зроблений відповідний актовий запис №3 (свідоцтво серія НОМЕР_1 ).

Відібрати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у матері ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ), без позбавлення і?і? батьківських прав та передати дитину ОСОБА_3 , и?ого батьку - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ), якии? зареєстровании? за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із батьком - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ), якии? зареєстровании? за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2023 року у даній справі відкрито провадження та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.04.2023 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надіслав до суду заяву від 05.05.2023 за вх. №21528, згідно якої позов підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні, просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву за вх. №21528, згідно якої позов визнала частково, не заперечувала, проти розірвання шлюбу з відповідачем, однак не погодилась з позовними вимогами щодо визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання у неї дитини та передачі її батькові, без позбавлення батьківських прав. Враховуючи викладене просила суд задовольнити позов частково, розірвати шлюб між сторонами, а в решті позову відмовити, просила проводити розгляд справи без її участі.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, повідомлялись належним чином, надіслали до суду висновок про визначення місця проживання дитини та просили слухати справу без їх участі.

Суд вислухавши думку сторін, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 червня 2016 року між позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб.

Шлюб було зареєстровано виконавчим комітетом Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №3, підтвердженням чого є свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 21 червня 2016 року видане Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача з відповідачкою народився син - ОСОБА_3 , свідоцтво про народження НОМЕР_2 , актовий запис №8, виданий Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16 серпня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача з відповідачкою народилась дочка - ОСОБА_4 , свідоцтво про народження НОМЕР_3 , актовий запис №443, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Спільне проживання сторін по справі не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого почали виникати непорозуміння та сварки, що призвело до того, що сторони почали проживати окремо та їхній шлюб носить формальний характер.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.

Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.06.2016 року.

На даний час батьки перебувають в процесі розлучення.

На теперішній час батько - гр. ОСОБА_1 разом з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

За місцем проживання малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , створено всі необхідні умови для належного проживання, відпочинку та розвитку, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 24.02.2023 року, складеним працівниками служби у справах Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.

З метою встановлення спроможності батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею 23.02.2023 року провідним фахівцем із соціальної роботи Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області проведено оцінку потреб сім`ї гр. ОСОБА_1 та встановлено прив`язаність дитини до батька. Батько належно виконує свої обов`язки з виховання дитини, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті.

Після розлучення батько гр. ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , будуть проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно листа служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено обстеження умов проживання. Для дитини створено належні умови проживання для виховання та розвитку.

Фахівцем із соціальної роботи Житомирського міського центру соціальних служб Житомирської міської ради був здійснений виїзд до сім`ї гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами обстеження з`ясовано, що чоловік проживає у двокімнатній квартирі з матір`ю гр. ОСОБА_5 . В помешканні є усі побутові зручності, для дитини наявна кімната, окреме спальне місце, місце для проведення дозвілля.

Позивач ОСОБА_1 є приватним підприємцем.

Мати - гр. ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Мати - гр. ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не заперечувала щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком - гр. ОСОБА_1 .

Як убачається з висновку від 30.03.2023 року за №38/1, батьком - гр. ОСОБА_1 забезпечуються належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Мати - гр. ОСОБА_2 має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з ним, здійснювати свої батьківські обов`язки.

На підставі рішення комісії від 16 березня 2023 року (протокол №4) керуючись статтями 19, 160, 161 Сімейного кодексу України, Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, враховуючи відсутність між батьками спору щодо місця проживання дитини, орган опіки та піклування (виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області) просили суд прийняти рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,враховуючи інтереси дитини, згідно чинного законодавства.

Як встановлено судом та убачається із матеріалів справи, позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Оскільки дитина фізично перебуває на повному утриманні позивача, який добросовісно виконує свої функції та обов`язки, дитина має прихильність до батька, позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

При прийнятті рішення судом також враховано Висновок Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області 30.03.2023 року за №38/1, з якого вбачається, що визначення місця проживання малолітньої дитини сторін із їх батьком, а саме з позивачем ОСОБА_1 буде відповідати його інтересам.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, прихильність дитини до батька, зв`язок з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком.

Щодо відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад.

Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Також суд застосовує рекомендації ЄСПЛ, сформульовані під час розгляду наступних справ, а саме: - гендерні стереотипи, які диктують сприйняття жінки як особи, яка здебільшого піклується про дітей, а чоловіка як годувальника, самі по собі не можуть становити достатнє виправдання різниці у поводженні (п. 143 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia» від 22.03.2012 року, № 30078/06); - що стосується твердження про особливу ролі жінки у вихованні дітей, Європейський суд зазначає, що у справі «Петровіц проти Австрії» він відмічав про поступову еволюцію суспільства в сторону рівного поділу обов?язків чоловіків і жінок по вихованню дітей (п. 139 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia»); - різниця у ставленні є дискримінаційною, якщо немає жодних об?єктивних чи обґрунтованих причин для цього (п. 125 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia»); - відмінність у ставленні не може бути виправдана традиціями, які панують у країні (п. 142 рішення у справі «Konstantin Markin v.Russia»).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без позбавлення і?і? батьківських прав та передати дитину ОСОБА_3 , и?ого батьку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якии? зареєстровании? за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч.3 ст.170 СК України, не позбавлена можливості повернути дитину.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 200, 206, 211, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про розірвання шлюбу, відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей- задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 червня 2016 року виконавчим комітетом Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 21 червня 2016 року зроблений відповідний актовий запис №3.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із батьком - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ), якии? зареєстровании? за адресою: АДРЕСА_1 .

Відібрати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у матері ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 ), без позбавлення і?і? батьківських прав та передати дитину ОСОБА_3 , и?ого батьку - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 ), якии? зареєстровании? за адресою: АДРЕСА_1 .

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ;

Інформація про третю особу: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, місцезнаходження: 08140, Київська область, Бучанськии? район, с. Білогородка вул. Михайла Величка,1.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Андрій Волчко