ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 688/98/19

Провадження № 22-ц/4820/1690/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю апелянта, представника відповідачки ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Босюка В.А. від 30 червня 2020 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_2 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідачів, вказував, що з серпня 2005 року він та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1 , де разом із ними проживали як члени сім`ї прийомний син позивача ОСОБА_4 та донька відповідачки ОСОБА_3 .

Однією сім`єю з ОСОБА_1 вони спільно проживали до грудня 2014 року, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, спільні фінанси, які витрачали на потреби сім`ї (харчування, оплата комунальних платежів, лікування, придбання предметів побуту, проведення будівельних робіт у домоволодінні), між ними були близькі стосунки як чоловіка і жінки, вони проявляли любов і турботу один до одного.

В іншому шлюбі у вказаний період сторони не перебували.

Станом на 01.08.2005 року це будинковолодіння складалося з дерев`яного будинку 1938 року побудови, з прибудовою та верандою загальною площею 60,4 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м, дерев`яного сараю площею 50 кв. м, 1950 року побудови, дерев`яного сараю площею 16 кв. м, 1982 року побудови, металевої хвіртки і воріт площею 4,6 кв. м, огорожі штахетної площею 81 кв. м, огорожі з металевої сітки площею 28,9 кв. м.

Будинковолодіння перебувало в аварійному стані та потребувало капітального ремонту, його вартість становила 8566 грн.

Він та ОСОБА_1 вирішили за спільні кошти розпочати будівництво нового двоповерхового будинку, створити спільну власність, поетапно знести старий будинок з надвірними спорудами, після завершення будівництва оформити право спільної власності у рівних долях. На будівництво він використав 12 000 дол. США, зароблених на півночі Росії протягом 1 року 6 місяців.

ОСОБА_3 , яка проживала разом з ними, було відомо про таке рішення, вона не заперечувала щодо будівництва нового будинку, однак коштів на його побудову не надавала та участі у будівництві не приймала.

Позивач як будівельник за професією, самостійно та за допомогою найманих працівників, використовуючи власні та спільні сімейні кошти, приступив до будівництва нового житлового будинку, для чого купував будівельні матеріали та виконав низку будівельних робіт, в результаті чого було побудовано новий житловий будинок з надвірними спорудами, без використання конструктивних елементів старого будинку.

Станом на 01.01.2017 року будинковолодіння складається з житлового будинку, побудованого з піноблоків (2008 року побудови) з житловою прибудовою 2009 року побудови, господарською прибудовою 2007 року побудови, мансарди 2010 року побудови, загальною площею 119,3 кв. м, житловою площею 60,4 кв. м, сараю з гаражем площею 50 кв. м, 2012 року побудови, блочного гаража площею 26 кв. м, 2012 року побудови, хвіртки та воріт з металопрофільного листа площею 4,5 кв. м., блочної огорожі площею 45 кв. м, секційної бетонної огорожі площею 85 кв. м, огорожі з азбоцементних листів площею 47,4 кв. м, вартість домоволодіння становить 353 781,00 грн.

З 2011 року відносини в сім`ї погіршилися, він наполягав на оформленні та введенні в експлуатацію новозбудованого будинку, проте ОСОБА_1 заперечувала, обґрунтовуючи свої доводи нестачею коштів.

Після завершення будівництва, в кінці 2014 року, відносини з ОСОБА_1 зіпсувалися, він зрозумів, що його використали для проведення будівництва, тому вирішив припинити з нею сімейні відносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просили не проводити поділ будинку, обіцяли згодом купити йому з ОСОБА_4 інше житло. Проте інше житло відповідачі йому не придбали та відмовилися повернути вкладені ним у будівництво кошти.

14.03.2017 року після отримання довідки з БТІ дізнався про належність будинку ОСОБА_3 . Також дізнався, що до початку будівництва нового будинку ОСОБА_1 належало 34/100 частини будинку на підставі рішення суду від 27.10.1998 року, 66/100 частини ОСОБА_3 , з яких 34/100 частини на підставі рішення суду від 27.10.1998 року і 32/100 частини на підставі договору дарування.

12.12.2011 року ОСОБА_1 без його відома подарувала ОСОБА_3 свої 34/100 частини будинку, про що він дізнався 14.03.2017 року.

Вказані дії відповідачів вважає незаконними, такими що порушують його право власності, оскільки на підставі статей 60, 74 СК України домоволодіння є спільною сумісною власністю, тому відповідачі без його згоди не мали права розпоряджатися цим майном.

Новозбудований будинок не введено в експлуатацію, право власності не оформлене з вини ОСОБА_1 , хоча його будівництво повністю завершене і він експлуатується як житло. При цьому суд може визнати спільною сумісною власністю об`єкт незавершеного будівництва та здійснити його поділ.

Враховуючи наведене, з врахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив встановити факт його проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року;

визнати недійсним договір дарування 34/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений 12.12.2011 року приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу за №5188;

визнати домоволодіння, що складається з житлового будинку з піноблоків з житлової прибудови, господарської прибудови, мансарди загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м, блочного гаража «В» площею 26 кв.м., хвіртки та воріт з металопрофільного листа площею 4,5 кв.м., блочної огорожі площею 45 кв.м., секційної бетонної огорожі площею 85 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю як чоловіка та дружини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які його спільно побудували, коли проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частці цього домоволодіння кожному.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду як незаконне в частині відмови у позові щодо визнання недійсним договору дарування та задовольнити позов у цій частині. Також апелянт не погоджується з абзацом 42 мотивувальної частини рішення щодо висновку про недоведеність його участі у будівництві спірного будинку.

Суд не взяв до уваги, що спірний договір є фіктивний, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, адже сторони продовжували проживати у цьому будинку, їх спільне майно знаходилося у будинку, вимоги про виселення апелянта та ОСОБА_4 ОСОБА_3 не вимагала плату за оренду житла і не заперечувала проти продовження будівництва. Також відповідачі уклали договір дарування спірного житлового будинку без дозволу органу опіки та піклування, оскільки в будинку був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4 , якого незаконно знято з реєстрації місця проживання. Всупереч закону відповідачі уклали договір дарування частки старого будинку, який вже не існував на час угоди, і отримали сфальсифікований витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Встановивши факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_1 з серпня 2005 року по грудень 2014 року, суд не надав правової оцінки, що саме в цей період спільно позивачем і ОСОБА_1 було збудовано новий житловий будинок з прибудовами, сарай з гаражем «Б», гараж «В» та було частково встановлено огорожу, тоді як ОСОБА_3 участі в будівництві не приймала та кошти не надавала.

ОСОБА_3 незаконно отримала право власності на новозбудований житловий будинок по АДРЕСА_1 , чим позбавила його належної йому частки у новоствореному майні.

Також суд неправомірно відмовив апелянту в клопотанні про витребування нотаріальної справи щодо посвідчення спірного договору дарування та в допиті представника КП «Шепетівське БТІ».

Тому апелянт просив скасувати рішення в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування і визнати його недійсним, а також виключити з мотивувальної частини положення, що «…позивач не довів належними та допустимими доказами, що будівництво спірного будинку здійснювалось за спільні його та ОСОБА_1 кошти, не надав доказів про здійснення такого будівництва з дозволу власника землі ОСОБА_3 , укладення з нею договору у порядку, передбаченому статтею 102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво…».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Оскаржуваний договір дарування посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку, а ОСОБА_2 на момент його укладення не був власником чи співвласником подарованої частини будинку, тому його згода на розпорядження цим майном не передбачена. Позивач не довів, що спірний договір дарування був фіктивним. Суд повно з`ясував всі обставини справи щодо умов та наслідків укладення цього договору.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16.11.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30.06.2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28.06.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 16.11.2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В засіданні апеляційного суду апелянт підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Представник відповідачки ОСОБА_1 просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, а також неправильне застосування норми матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду слід частково скасувати.

Так, встановлено, що згідно з рішенням Шепетівського міського суду від 27.10.1998 року, справа № 2-102, відповідачці ОСОБА_1 належало на праві власності 34/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_6 ) на підставі рішення Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27.10.1998 року, договору дарування від 23.12.2004 року, була власником 66/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 з серпня 2005 року постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 в цьому будинку АДРЕСА_1 , вів з нею спільне господарство, користувався цим будинком, проводив у будинку ремонт, а потім також і будівництво нового будинку на місці розташування старого.

Рішенням виконкому Шепетівської міської ради від 19.10.2006 року № 261 дозволено ОСОБА_7 , ОСОБА_1 внутрішнє перепланування житлового будинку з добудовою нежилих приміщень розміром 4,5 х 3,0 м з західного боку та жилих приміщень розміром 3,9 х 9,0 м зі східного боку житлового будинку на АДРЕСА_2 . Зобов`язано власників отримати дозвіл на проведення будівельних робіт в інспекції ДАБК.

Дозвіл на проведення будівельних робіт, зазначених у рішенні виконкому Шепетівської міської ради від 19.10.2006 року № 261 ОСОБА_8 , ОСОБА_1 не отримали, проект об`єкта нерухомості не виготовлено, новозбудований об`єкт до експлуатації не прийнято і право власності на нього не зареєстровано.

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради від 07 квітня 2017 року, домової книги, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з 23 жовтня 2008 року зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована ОСОБА_3 та до 29 жовтня 2015 року була зареєстрована ОСОБА_1 .

Розпорядженням Шепетівської районної державної адміністрації від 25.11.2008 року ОСОБА_9 призначений опікуном малолітнього ОСОБА_4 , з січня 2009 року до жовтня 2012 року отримував допомогу як його опікун. Відповідно до актів обстеження умов проживання в будинку на АДРЕСА_2 для встановлення опіки співмешканка ОСОБА_2 та її дочка не заперечували проти встановлення опіки ОСОБА_2 над ОСОБА_4 , умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини виділена окрема кімната, ведеться добудова двох кімнат.

Згідно з актами обстеження житлово-побутових умов від 22 червня 2011 року, 10 травня 2011 року, 20 квітня 2011 року ОСОБА_4 проживає у приватному будинку на АДРЕСА_2 , площею 120 кв. м, у сім`ї з 4-х чоловік, є підсобне господарство, учень має свою кімнату з усіма зручностями,

12.12.2011 року ОСОБА_10 уклала нотаріально посвідчений договір дарування з ОСОБА_7 , за яким передала останній у дар 34/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , відтак з 12.12.2011 року за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 стала одноосібним власником зазначеного будинковолодіння.

Рішенням сесії Шепетівської міської ради від 26.07.2012 року № 26 ОСОБА_7 передано у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд земельну ділянку на АДРЕСА_2 , площею 800 кв.м.

05.11.2012 року ОСОБА_7 отримала державний акт про право власності на цю земельну ділянку серії ЯМ № 903166.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними доказами факт його проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 в період з серпня 2005 року до грудня 2014 року. Проте визнав недоведеним, що будівництво спірного будинку здійснювалося ними спільно, за їхні спільні кошти, наявність дозволу власника землі ОСОБА_3 на здійснення такого будівництва, укладення з нею договору у порядку, передбаченому статтею 102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво. На момент укладення спірного договору дарування частки будинку позивач не був власником подарованої частки будинку, тому не була потрібна його згода на її відчуження, і спірна угода не порушує його право, підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. З врахуванням цих обставин, а також проведення будівництва будинку без дозвільних документів, проекту будівництва, що свідчить про самочинність будівництва, відсутні підстави для визнання його спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_1 , визнання права власності позивача на 1/2 частку цього будинку.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також в частині відмови у визнанні житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності позивача на частку цього будинку, не оскаржується в апеляційному порядку, а отже, не є предметом апеляційного перегляду.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недоведеним факту будівництво спірного будинку спільно позивачем та ОСОБА_1 є суперечливими та непослідовними.

Так, відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення про право спільної сумісної власності подружжя (глава 8 СК України).

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 з серпня 2005 року став постійно проживати однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_1 , вести з нею спільне господарство, користуватися будинком, частина якого до 12.12.2011 року належала їй на праві власності, проводив у будинку ремонт, а надалі - будівництво нового будинку на місці знаходження попереднього.

Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, статтею 60 СК України зафіксовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року, справа № 642/8107/14-ц).

Суд навів показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 (проте не дав їм належної оцінки) про те, що у ОСОБА_1 була стара дерев`яна «шевченківська» хата, протягом 2007-2010 років на її місці було збудовано новий будинок. Позивач як будівельник сам займався будівництвом, робив фундамент, стіни з піноблоків, ставив вікна, зробив покрівлю, стелю, штукатурку, підлогу, електрику, сантехніку і протягом трьох-чотирьох років побудував новий будинок, він переважно самостійно будував новий будинок.

Також не враховано надані позивачем письмові докази (59 товарних чеків за період 2006-2007, 2010, 2012-2013 роки) на придбання ним будівельних виробів та матеріалів.

Отже, суд першої інстанції допустив порушення статті 74 СК України, згідно з якими, за умови встановлення судом спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Саме відповідачка ОСОБА_1 мала спростувати презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого за час проживання з позивачем без реєстрації шлюбу, проте не надала жодних доказів на спростування спільного будівництва позивачем та ОСОБА_1 спірного будинку.

Як пояснив позивач в апеляційному суді, він з ОСОБА_1 спочатку дійсно мали намір здійснити прибудови до наявного будинку, зважаючи на збільшення сім`ї, тому й зверталися за відповідним дозволом до виконкому місцевої ради. Проте в ході будівництва виявилося, що старий будинок настільки зітлівший та благий, що неможливо до нього приєднати прибудови, тому його повністю демонтували і на цьому ж місці звели новий житловий будинок з піноблоків.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15.09.2019 року № 08/19-26 підтверджено факт відсутності житлового будинку з прибудовою та верандою загальною площею 60,4 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м, 1938 року побудови, дерев`яного сараю «Б» площею 16 кв.м, 1982 року побудови, штахетної площею 81 кв. м, на АДРЕСА_1 станом на дату проведення експертизи. Натомість за цією ж адресою наявний новостворений житловий будинок з піноблоків з житловою прибудовою, господарською прибудовою, мансардою загальною площею 119,3 кв. м, житловою 95,6 кв.м, а також блочного гаража «В», однієї хвіртки і воріт з метопрофільного листа площею 4,5 кв.м, огорожі блочної 45 кв.м., секційної бетонної площею 85 кв.м.

Це узгоджується з даними технічної інвентаризації будинковолодіння по АДРЕСА_1 згідно техпаспортів станом на 01.08.2005 року загальна площа будинку складала 60,4 кв.м, житлова - 43,5 кв.м; станом на 06.06.2017 року загальна площа будинку 119,3 кв.м, житлова - 60,4 кв.м.

Посилання суду першої інстанції на необхідність дозволу на будівництво нового будинку від власниці земельної ділянки ОСОБА_3 також є безпідставним, оскільки остання набула право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 лише 05.11.2012 року, тоді як будівництво розпочато з 2006 року і було завершене до цієї дати.

В свою чергу відповідачки не надали жодних доказів на спростування участі позивача у зведенні нового будинку та господарських будівель.

Відтак наявні підстави для виключення з мотивувальної частини рішення висновку про недоведеність участі ОСОБА_2 у будівництві нового будинку та блочного гаража « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходяться по АДРЕСА_1 , за час спільного проживання його та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання недійсним спірного договору дарування частки будинку, апеляційний суд враховує таке.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК).

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 346 ЦК право власності припиняється у разі, зокрема, знищення майна (пункт 4).

За змістом пунктів 1-2 спірного договору дарування від 12.12.2011 року предметом договору була 34/100 частина будинку АДРЕСА_2 , житлова площа 34/100 частини будинку становить 20,5 кв.м, загальна площа 34/100 частин будинку становить 32,5 кв.м.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.12.2017 року щодо будинку, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 , в розділі «Відомості про об`єкт нерухомого майна» зазначено, що загальна площа домоволодіння на АДРЕСА_2 становить 95,6 кв.м, житлова 60,4 кв.м.

Це прямо суперечить первісним даним Реєстру прав власності на нерухоме майно, що відповідачки володіли частками в будинку загальною площею 60,4 кв.м, житловою - 43,5 кв.м.

В свою чергу беззаперечно встановлено, що цей старий дерев`яний будинок з наведеними характеристиками, яким володіли відповідачки, об`єктивно не існував (був знищений) на час укладення спірного договору дарування, що, відповідно, мало наслідком припинення їх права власності на частки в цьому будинку відповідно до ч.1 ст. 346 ЦК.

Вказані обставини, з врахуванням того, що спірний будинок по АДРЕСА_1 збудований за участі ОСОБА_2 за час його спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, цілком свідчать про порушення прав та законних інтересів позивача.

Також відповідачі в порушення закону уклали договір дарування спірного житлового будинку без дозволу органу опіки та піклування, оскільки в будинку був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4 , якого незаконно знято з реєстрації місця проживання.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, спірний договір дарування укладено з порушенням закону - норм ст.ст. 317, 319, 346, 658 ЦК України, що відповідно до ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Відтак оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позову та апеляційної скарги слід стягнути з відповідачок в рівних частинах на користь апелянта понесені ним судові витрати по 960,50 грн. з кожної ( 768,40 грн. +1152,60 грн. ).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, мотивувальну частину рішення та розподіл судових витрат - змінити.

Визнати недійсним договір дарування 34/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 12.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Людмилою Олексіївною за реєстровим №5188.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок про недоведеність участі ОСОБА_2 у будівництві нового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за час спільного проживання його та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_15 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) по 960,50 грн. судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2023 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк