Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/45361/21
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/14118/2023
Головуючий у суді першої інстанції Ю.О. Матвєєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
22 листопада 2023 року місто Київ

Справа № 761/45361/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю. О., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, мотивованим тим, що 28.10.2021 вона звернулася до відповідача з приводу отримання пенсії, успадкованої після смерті її батька ОСОБА_2 . Проте відповідач відмовив їй у виплаті всієї недоотриманої суми пенсії спадкодавця, послався на положення ст. 52 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач не погоджується з прийнятим відповідачем рішенням, а тому просить суд стягнути з відповідача грошові кошти, набуті нею в порядку спадкування за законом, а саме недоотриману суму пенсії, після смерті її батька ОСОБА_2 , у розмірі 291415,06 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера задоволено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті нею в порядку спадкування за законом, а саме недоотриману суму пенсії, після смерті її батька, ОСОБА_2 , у розмірі 291415,06 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києв подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку зібраних по справі доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції безпідставно ухвалено рішення про задоволення позову, та не враховано, що у підсистемі ІКІС ПФУ «Звернення» з 01.01.2021 відсутня реєстрація будь - яких заяв від позивачки про виплату їй грошової суми, а тому підстав для виплати позивачці недоотриманої пенсії її батьком за життя у зв'язку із смертю пенсіонера в Головного управління були відсутні. А тому відсутні законні підстави для стягнення вказаних виплат у судовому порядку. Судом не враховано, що розмір пенсії не є сталою величиною, тому позивач не може розраховувати, а суд не може встановлювати її розмір. Розрахунок розміру пенсії проводиться виключно органами Пенсійного фонду України відповідно до норм чинного закнодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представники Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Садова О. Г. та Пивоварова А. В. підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обгрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_2 перебував на обліку у ГУ ПФУ у м. Києві і отримував пенсію за віком.

ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 31.10.1972 року.

У встановлений законом строк ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її батька.

11 вересня 2021 року на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві надало Довідку №2600-0502-8/129128 про те, що в Головному управління Пенсійного фонду України в місті Києві знаходиться залишок недоотриманої ОСОБА_2 пенсії, розмір якої складає 291 415, 06 грн.

15.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хмельницьким О. О. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з грошової суми (недоотриманої пенсії) в сумі 291 415, 06 грн, що знаходиться в Головному управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

У подальшому, 28.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії, зазначеної у свідоцтві про право на спадщину за законом. Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом - відповіддю №2600-0202-/8/191798 від 01.12.2021 відмовило ОСОБА_1 у виплаті недоотриманої пенсії, пославшись на положення ст. 52 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалюючи рішення про задоволеня позову про стягнення недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, суд першої інстанції вважав таку відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві незаконною, оскільки позивач успадкувала належні спадкоємцю суми пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат. А відмова у виплаті успадкованих позивачем коштів становить порушення її права на мирне володіння своїм майном.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обгрунтованими, повністю відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).

Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що:

- цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;

- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом. Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

У постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 576/1388/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи з аналізу зазначених правових норм (статей 1218, 1219, 1219 ЦК України), предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

У справі, яка переглядається, позивач фактично просила здійснити виплату нарахованої та не отриманої спадкодавцем за життя пенсії, розмір якої складає 291 415, 06 грн, що увійшла до складу спадщини. Свідоцтво про право на спадщину від 15.09.2021 не оспорено та є чинним, а тому відмова відповідача у виплаті пенсії спадкодавця спадкоємцю у вказаному розмірі є безпідставною.

Отже, судом встановлено, що позивач успадкувала належні спадкоємцю суми пенсії у відповідності до положень статті 1227 ЦК України у тому розмірі, в якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. При цьому дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат. Саме Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві на запит нотаріуса зазначило суму недоотриманої пенсії - 291 415,06 грн у довідці від 11.09.2021 №2600-0502-8/129128, а ні суд, а ні нотаріус розмір заборгованості не визначав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення суду не впливають.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано відповідачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких вбачав підстави для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 30 листопада 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна