П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Свинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Данко В.Й., за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення Ужгородської міської ради, скасування запису державної реєстрації права власності та свідоцтва на право власності на земельну ділянку

встановив:

У жовтні 2018 року Ужгородська окружна прокуратура звернулася до суду з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення Ужгородської міської ради, скасування запису державної реєстрації права власності та свідоцтва на право власності на земельну ділянку.

В обгрунтування позову зазначає, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 відбулася з порушенням вимог Конституції та законодавства України в цілому, що зокрема підтверджується матеріалами досудового розслідування. Вказує на те, що до міської ради відповідного скликання було обрано 60 депутатів. При цьому, як наголошує представник позивача, у голосуванні нібито брали участь депутати, котрі з об`єктивних причин не могли бути присутні на засіданні міської ради. Зазначає про те, що перед початком сесії 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Натомість серед присутніх, зокрема, значаться депутати ОСОБА_3 (пульт для голосування № 57), ОСОБА_4 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_6 (пульт для голосування № 49), які як встановлено, не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 та персональну участь в голосуванні не приймали.

Таким чином, участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною, відтак, зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними.

Без відповідного кворуму відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до якого, оспорювану земельну ділянку передано у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Крім того, прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення ОСОБА_7 порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

Також зазначає, що спірне рішення не узгоджується із приписами статей 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за змістом яких передача земельних ділянок забороняється за відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, оскільки, як вказує представник позивача, зазначені рішення прийнято також на тій же сесії за відсутності кворуму та такі не набрали чинності.

Крім наведеного зазначає, що оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, то воно суперечить і інтересам держави і суспільства в цілому, характеризується дефектом волі, зокрема мешканців міста Ужгорода, які схвалили для себе концепцію розбудови міста при громадських слуханнях відповідної містобудівної документації, і виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що є достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи.

У позовній заяві також вказує, що звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради.

З врахуванням наведеного Ужгородська окружна прокуратура просила визнати незаконним та скасувати:

- пункт 1.44 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882;

- скасувати свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312, площею 0,1 га, вартістю 47 6470 гривень, від 17.11.2015 за № 47792300.

- скасувати запис про державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312, площею 0,1 га.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312, площею 0,1 га, накладений згідно з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2018.

В апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, надав невірну оцінку спірним правовідносинам та його висновки в цілому не відповідають обставинам справи. Також суд застосував окремі норми права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.

Вважає, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, що характеризується дефектом волі власника -територіальної громади (мешканців міста Ужгорода), які шляхом реалізації свого виборчого права у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування. Адже в силу встановлених обставин та підстав позову оскаржуване рішення прийнято вищевказаною неповноважною сесією міської ради за відсутності необхідного кворуму депутатів.

Крім того, таке прийнято у порушення вимог ст.ст. 19, 24 «Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за відсутності затвердженого детального плану територій або зонування.

Також однією із підстав позову є прийняття рішення в умовах конфлікту інтересів з порушенням антикорупційного законодавства, наслідком якого є застосування до спірних правовідносин вимоги ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції».

Однак суд першої інстанції, частково вказуючи на передчасність позову, а частково погоджуючись з доводами прокурора, як це вбачається із змісту мотивувальної частини рішення, дійшов до протилежного помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

Зокрема, позиція суду щодо неналежності та недопустимості доказів, у зв`язку з відсутністю вироку суду, даних про оголошення підозри чи направлення обвинувального акту до суду у кримінальному провадженні за №0000163 від 25.11.2015 не ґрунтуються на вимогах закону.

Адже, у подібних спірних правовідносинах, а саме у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19.12.2019 у справі №307/454/18 залишено без змін рішення Тячівського районного суду від 06.12.2018 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.04.2019, якими задоволено за подібних доводів позов прокурора.

Тобто сам факт розпорядження Ужгородською міською радою землею комунальної власності з порушенням вимог Конституції України та законодавства України, у тому числі Закону України «Про запобігання корупції» є підставою вирішення порушених перед судом цивільно-правових правовідносин у земельній сфері без встановлення та доведення винуватості відповідної особи у вчиненні будь якого злочину.

Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції щодо недопустимості доказів, атже всі матеріали до позову отримані в ході досудового розслідування у передбачений законом спосіб, дозвіл на розголошення яких подано до позовної заяви, а відомості в них підтверджують підстави позову. Таким чином, позовні вимоги в даній цивільні справі обґрунтовуються та доводяться письмовими доказами, які є належними, допустимими, достовірними кожен окремо, а в своїй сукупності - також достатніми.

При цьому, судом не було враховано фактичні обставини справи, а саме, що рішення Ужгородської міської ради про затвердження містобудівної документації, прийняте на сесії 09.11.2015, є регуляторним актом та однозначно є нормативно-правовим і набирає чинності лише після його підписання і опублікування, а отже, при відведенні спірної земельної ділянки у користування було порушено вимоги ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині неможливості передавати у власність чи користування земельної ділянки без наявності чинного плану зонування чи детального плану території населеного пункту. Відтак, факт одночасного прийняття на одній і тій же сесії оспорюваного рішення і рішення про затвердження детального плану територій, з врахуванням положень 4.5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключає будь яку можливість набуття ним чинності у той же день та беззаперечно вказує на застосування до даних спірних правовідносин ч.З та ч.4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також судом безпідставно та необгрунтовано відхилено підставу позову прокурора щодо прийняття рішення №1882 в цілому одним пакетом щодо питань розпорядження землями міста в умовах реального конфлікту інтересів, серед яких ОСОБА_7 проголосував за п. 1.62, яким передбачено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та передачі її в оренду строком на 3 роки його дружині.

Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення ОСОБА_7 порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 вказану постанову в цій частині залишено без змін.

Отже факт вчинення ОСОБА_7 корупційного правопорушення, невиконання ним закріпленої ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» заборони на прийняття рішень в умовах конфлікту інтересів, є достатньою самостійною підставою для скасування у судовому порядку оспорюваних рішень органу місцевого самоврядування. Відтак, вважає підлягає обов`язковому визнанню законною позиція прокуратури у даному земельному спорі щодо обов`язковості усунення наслідків корупційного правопорушення, заподіяних депутатом міської ради в умовах реального конфлікту інтересів шляхом скасування незаконного рішення міської ради, скасування відповідного права, набутого на підставі незаконного рішення та відновлення порушеного права власника громади на використання землі саме територіальною громадою за призначенням.

Відтак, з урахуванням доводів прокурора, наявні підстави для визнання незаконним та скасування пункту 1.44 рішення XXVII сесії VI скликання Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1 га та передачі її у власність, скасування запису про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Меженна В.І., подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду. Вказує, що в апеляційній скарзі прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. Прокурор заявив позов із підстав, які не мають нічого спільного з державними інтересами, оскільки є питаннями місцевого значення, а спірні правовідносини обумовлені виключно інтересами зацікавлених власників і територіальної громади, яких прокурор не вправі представляти в суді в даному випадку.

Так, позовна заява містить вимоги, фактично заявлені прокурором в інтересах територіальної громади міста Ужгород (яку вповноважений представляти орган місцевого самоврядування), проте вказана особа Ужгородська міська рада Закарпатської області, залучена прокурором в якості відповідача та в матеріалах справи відсутні будь-які дані, які обґрунтовують в чому полягає порушення інтересів держави при розпорядженні землями комунальної власності. У справі відсутні відомості (докази) про те, що прокурор перед зверненням до суду повідомив міську раду про намір звернутись до суду в інтересах міської ради (на захист прав територіальної громади м. Ужгорода).

Зазначає, що 07.11.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 п. 22 рішенням сесії Ужгородської міської ради № 1514 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було надано висновок № 3201 від 01.12.2014 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 по АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з яким відведення земельної ділянки не суперечить чинній містобудівній документації. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки у спільну сумісну власність ділянки було погоджено Головним управлінням Держземагенства у Закарпатській області, що підтверджується відповідним висновком №31-7609-0.2-3392/2-14 від 17.12.2014.

Згідно з зазначеним висновком, а саме юридичний статус земельної ділянки - ділянка відводиться на підставі рішення Ужгородської міської ради № 1514 від 07.11.2014. На земельній ділянці знаходиться нерухоме майно - житловий будинок, який належить гр. ОСОБА_8 , гр. ОСОБА_1 , згідно свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.02.2014 року № 67 посвідченого приватним нотаріусом Лаврів М. М.

А якщо на земельній ділянці вже побудований обєкт - житловий будинок, гараж, дачний будинок тощо - і власник такого обєкта звертається про передачу йому у власність земельної ділянки, на якій розміщений цей обєкт без зміни цільового призначення, то рішення ради вже не може обмежуватися діями норми статті 24 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки земельна ділянка для містобудівних потреб раніше вже колись надавалася, а тому такий обєкт і був побудований, тобто це не надання земельної ділянки для містобудівних потреб, а переоформлення права власника будинку, будівлі, споруди на земельну ділянку.

Окремо необхідно зазначити, що оскаржуване рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників цієї земельної ділянки, оскільки в них виникло право володіння відповідною земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Підсумовуючи викладене вважаю, що участь прокурора в судовому процесі можлива, крім іншого, за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах компетентним органом або підтверджено його відсутність (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У даному випадку прокурор міг звернутися із позовом до суду в інтересах держави (за наявності порушення цих інтересів) в особі територіальної громади м. Ужгорода, попередньо звернувшись із цього приводу до Ужгородської міської ради як компетентного органу щодо захисту інтересів територіальної громади, адже підставою заявленого позову є саме порушення права територіальної громади м. Ужгорода на предмет врахування її інтересів під час планування і забудови території міста.

Тобто, прокурор не дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Окрім того, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави лише в разі порушення або загрози порушення інтересів держави. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором, однак ні позовна заява, ні апеляційна скарга такі обґрунтування не містить, що свідчить про безпідставність апеляційної скарги.

Крім цього, як вбачається зі змісту позовної заяви та відповідно до пояснень представника позивача у справі основним аргументом для скасування оскаржуваного рішення зазначена та обставина, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року відбулася в порушення вимог Конституції та законодавства на участь депутатів у самоврядуванні, зокрема рішення у ній прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія на думку позивача не була повноважною у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними.

На підтвердження вказаних обставини позивач надав копії матеріалів у кримінальному провадженні за № 0000163 від 25.11.2015, в рамках якого розслідуються обставини кримінального правопорушення за повідомленням голови Громадської ради Ужгородської міської ради про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Суд першої інстанції правомірно констатував, що станом на дату розгляду в суді даної цивільної справи жодних відомостей про наявність вироку у даній справі, оголошення підозри чи направлення обвинувального акту до суду на розгляд матеріали справи не містять та зробив висновок про те, що представником позивача не надано жодного документально підтвердження обсягу доказів, які були отримані при здійсненні кримінального провадження.

Також суд першої інстанції, на думку ОСОБА_2 , правомірно не визнав доказом доданий до справи відеозапис пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015, оскільки судом не допитувались та не встановлювались під час судового розгляду особи депутатів, які за твердженням позивача не були присутні на сесії під час прийняття оскаржуваного рішення.

Слід відмітити, що суд правомірно відхилив доводи позивача про те, що рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки не відповідає вимогам ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, оскільки з січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 ст. 24 даного Закону, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території, а план зонування, і детальний план території за рахунок якої відведено земельну ділянку були прийняті на тій же сесії, що і оскаржуване рішення без відповідного кворуму, суд приходить до переконання, що вказані доводи також необгрунтовані у зв`язку з відсутністю належних доказів відсутності кворуму.

Також суд підставно не вважає належним доказом факт голосування депутата ОСОБА_7 в умовах конфлікту, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що вказаний депутат є родичем відповідачки ОСОБА_2 .

Таким чином, вважаємо, що суд першої інстанції законно зробив висновок, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності кворуму на засіданні 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015, а тому, не вбачав правових підстав для визнання оскаржуваного рішення незаконним та його скасування, прийняті на цій сесії рішення не є незаконними.

Також, вважаємо, що суд першої інстанції правомірно зробив висновок що стосується вимоги позову про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0, 1 га про те, що оскільки вона є похідною від першої вимоги, в якій суд відмовив, тому також не підлягає до задоволення.

В дане судове засідання Ужгородська міська ради та ОСОБА_2 не з`явились не дивлячись на те, що про дату, час та місце судового засідання повідомлялись апеляційним судом у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства.

Інтереси відповідачів у даному судовому засіданні представляє адвокат Меженна Вікторія Іванівна, яка повідомила колегію суддів, що відповідачка не заперечує про розгляд справи за їх відсутності.

Ужгородську міську раду повідомлено в електронному вигляді "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі" у формі електронного листа надісланого на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Т.3, а.с. 49.

За правилами пункту 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

А звідси, колегія суддів вважає що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка Ужгородської міської ради та ОСОБА_9 , не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування винних дій Ужгородської міської ради, що не дозволяє суду задовольнити заявлені позовні вимоги.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на такі мотиви.

У ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що У 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів. Вказана обставина підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту відповідача-1.

Також суд з`ясував, що 27 сесією 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 прийнято рішення №1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», згідно з пунктом 1.44 якого затверджено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проект земельної ділянки (кадастровий номер :63:001:0312) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 передано її у власність.

Нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить суму 476470 грн., що підтверджується витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (Т.1, а.с.20).

Згідно з інформаційною довідкою №149688500, сформованою від 15.12.2018, яка міститься в матеріалах справи (Т.1, а.с.189-194) на згаданій земельній ділянці розташований житловий будинок, співвласниками якого є, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність погоджено управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради (Т.1, а.с.188) та управлінням Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області (Т.1, а.с.187).

Старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області В.І.Пекарем здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України.

Листом вих.№36687/106/25/1-2017 від 23.11.2017 вказаний слідчий повідомив про виявлення у ході здійснення досудового розслідування факту здійснення не особистого голосування окремими депутатами органу місцевого самоврядування на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2015 та надав дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування із можливістю виготовлення копій з документів кримінального провадження №0000163.

У голосуванні про прийняття рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі спірної земельної ділянки, як вказує представник позивача, серед іншого, брали участь депутати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .

Вважаючи пункт 1.44 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1882 протиправним, а також, виходячи з наявності підстав для скасування свідоцтва про право спільної сумісної власності відповідача-2 та відповідача-3 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1 га від 17.11.2015 №47792300 і запису про державну реєстрацію права спільної сумісної власності відповідача-2 та відповідача-3 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1 га, представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

У ході апеляційного розгляду від представника Закарпатської обласної прокуратури надійшло клопотання з посиланням на норми частин 3, 4 статті 367 ЦПК України про дослідження та врахування апеляційним судом ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2023 року в справі № 308/7996/23 за змістом якої, суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури Деяк О.М. у кримінальному провадженні №0000163 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2015 року про звільнення підозрюваної ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючої на посаді начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, від кримінальної відповідальності, за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п.3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Зазначене клопотання прокурора, судом першої інстанції задоволено. Звільнено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК Ураїни, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №0000163 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Згідно відмітки головного спеціаліста Паламарчук Р.У. , яка міститься на ухвалі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2023 року в справі № 308/7996/23, така набрала законної сили 13 червня 2023 року.

Даною ухвалою суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 працюючи на посаді начальника відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не забезпечила належне виконання повноважень відділом по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради щодо організації та проведення сесій міської ради, передбачених п. 1 розділу 3 вищевказаного Положення, ст. 37 Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08.04.2011 за №149, відповідно до якої передбачено, що на пленарних засіданнях ради утворюються секретаріат сесії у складі трьох осіб, функції якого виконують працівники відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями, до обов`язків якого входить, зокрема, контроль за реєстрацією депутатів і запрошених осіб, а також не забезпечила належне виконання головним спеціалістом даного відділу Павленко В.В. , відповідальної за інформаційне обслуговування ПТК «Віче», вимог п.п. 3.2.1, 3.3.2 Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу системи електронного голосування «Віче» в Ужгородській міській раді, що є складовою частиною Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 08.04.2011 за №149, щодо проведення реєстрації депутатів, проведення і фіксації результатів голосувань, відслідковування наявності карток депутатів у пультах депутатів у реальному часі ходу сесії, внаслідок чого невстановленими досудовим розслідуванням особами здійснено голосування невстановленими досудовим за прийняття рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в твердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), персональними картами від імені депутатів Ужгородської міської ради VI скликання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які фактично були відсутні на вказаному засіданні, що призвело до спотворення результатів голосування та прийняття незаконного рішення.

Згідно даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» у сесійній залі на засіданні сесії Ужгородської міської ради VI скликання, що розпочалось 09 листопада 2015 року о 10.07 год., зареєструвалось 32 депутати та міський голова ОСОБА_13 у тому числі фактично відсутні у сесійній залі депутати ОСОБА_3 (пульт для голосування № 57). ОСОБА_4 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_6 (пульт для голосування № 49).

Отже, на сесії Ужгородської міської ради на момент її початку було практично присутньо менше половини депутатів від загального складу ради, який становив 60 депутатів, тобто кворум був відсутній, що виключало проведення сесії та прийняття нею рішень.

За даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» за прийняття рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в твердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626)» за основу та в цілому проголосували 31 депутат та міський голова ОСОБА_13 , у тому числі відсутні у сесійній залі депутати ОСОБА_3 (пульт для голосування № 57), ОСОБА_4 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_6 (пульт для голосування № 49).

Відтак, за прийняття вказаного рішення фактично проголосувало 28 депутатів Ужгородської міської ради VI скликання, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому відповідне рішення Ужгородською міською радою фактично не було прийнято.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_10 своїх службових обов`язків незаконно вибули з комунальної власності територіальної громади 58 земельних ділянок комунальної власності на загальну суму 13.512.682,80 гривні, а саме незаконно передано у власність земельні ділянки наступним громадянам:

… також, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки (кадастровий номер :63:001:0312) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , нормативна грошова оцінка якої станом на 09.11.2015 становила 313.680.00 грн.

Вирішуючи по суті заявлені позовні вимоги, апеляційний суд виходить з наступного.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, прокурор, діючи в інтересах держави в особі територіальної громади м. Ужгород та посилаючись на те, що спірна земельна ділянка вибула із земель житлової та громадської забудови комунальної власності у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок незаконного рішення № 1882 від 09.11.2015 року 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради за яке не проголосувало більше половини депутатів міської ради від їх загальної кількості, просив таке як незаконне скасувати та витребувати вибулу земельну ділянку від осіб в яких така перебуває у власності.

Як визначено частиною 2 статті 5 Основного Закону України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Положення "носієм суверенітету… є народ" закріплює принцип народного суверенітету, згідно з яким влада Українського народу є первинною, єдиною і невідчужуваною, тобто органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють владу в Україні, що походить від народу (підпункт 4.1. пункту 4, рішення Конституційного Суду України за №6-рп/2005 від 05.10.2005 року в справі № 1-5/2005).

Здійснення народного волевиявлення через вибори, референдум та інші форми безпосередньої демократії є реалізацією народом своєї влади шляхом затвердження відповідних рішень (законів) і формування органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні (абзац 3 підпункту 4.2. пункту 4, рішення Конституційного Суду України за №6-рп/2005 від 05.10.2005 року в справі № 1-5/2005).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними (абзац 3 пункту 3, рішення Конституційного Суду України за № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року в справі № 1-9/2009).

Відтак, Ужгородська міська рада являється представницьким органом місцевого самоврядування, через який здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У частині 1 статті 45 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР йдеться про те, що сільська, селищна, міська, районна в місті (у разі її створення), районна, обласна рада складається з депутатів, які обираються жителями відповідного села, селища, міста, району в місті, району, області на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування.

Як передбачено частиною 12 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, серія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Такаж вимога закріплена і в статті 17 Регламенту Ужгородської міської ради, затвердженого рішення № 149 від 08.04.2011 року 5 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, згідно якої сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Згідно частини 6 статті 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано. Так само і в частині 1 статті 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року № 93-IV зазначено, що депутат місцевої ради користується правом ухвального голосу з усіх питань, що розглядаються на засіданнях ради та її органів, до складу яких він входить. Депутат місцевої ради набуває

права ухвального голосу з моменту визнання його повноважень. Кожний депутат місцевої ради у раді та її органах, до складу яких він входить, має один голос.

Стаття 159 Регламенту Ужгородської міської ради передбачає, що регламент є обов`язковим до виконання всіма посадовими особами місцевого самоврядування та депутатами Ужгородської міської ради.

На інформаційному інтернет порталі «Місцеві вибори» за посиланням www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/wp001 розміщено інформацію, згідно з якою в 2010 році до Ужгородської міської ради обрано 60 депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Регламенту Ужгородської міської ради пленарне засідання ради відбувається в наступному порядку: 1) Реєстрація депутатів; 2) Вступне слово головуючого про відкриття сесії ради; 3) Затвердження порядку денного та регламенту роботи сесії; 4) Вирішення процедурних питань проведення сесії; 5) Обговорення порядку денного та голосування по них; 6) Закриття сесії або пленарного засідання.

У частині 2 цієї статті закріплено норму, за якою кожен депутат перед засіданням зобов`язаний особисто (персональною карткою «Віче) зареєструватися на сесії.

Для автоматизації процесу проведення пленарних засідань сесії міської ради застосовується програмно-технічний комплекс системи електронного голосування «Віче» відповідно до Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу «Віче» в Ужгородській міській раді, яке є невідємною частиною регламенту.

У відповідності до статті 45 Регламенту програмно-технічний комплекс «Віче» дозволяє приймати рішення міської ради на її засіданнях поіменним голосуванням.

Згідно норм закріплених у пунктах 2.1.1, 2.1.2, 3.1.1, 3.5.11, 3.5.12 Положення ПТК «Віче» повинно забезпечити:

Оперативну реєстрацію та ідентифікацію депутатів міської ради. Проведення поіменного голосування. Для ідентифікації депутатів у ході засідання використовуються картки депутата, що містять унікальний індивідуальний код депутата, який розпізнається ПТК «Віче».

При проведенні відкритого голосування формується інформація з результатами голосування у стандартному режимі «за», «проти», «утримався», «не голосували» без списку депутатів.

У випадку поіменного голосування формується список депутатів, що голосували «за», «проти», «утримався», «не голосували», що також відображається на моніторах комп`ютерів секретаріату та головуючого.

З матеріалів справи слідує, що 09 листопада 2015 року відбулася 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради. На цій сесії було прийнято ряд рішень, в тому числі про затвердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки (кадастровий номер :63:001:0312) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , нормативна грошова оцінка якої станом на 09.11.2015 становила 313.680.00 грн.

Вказана сесія була проведена з порушенням вимог Конституції та законодавства України, а саме Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», регламенту Ужгородської міської ради та Положення про порядок застосування програмно-технічного комплексу «Віче» в Ужгородській міській раді.

Зокрема, перед початком сесії 09.11.2015 року о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки програмно-технічного комплексу системи електронного голосування «Віче», шляхом застосування персональних карток, зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 року о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, в рамках якої було зареєстровано 32 депутати та голова міської ради.

Серед присутніх значилися депутати ОСОБА_3 (пульт для голосування № 57, ОСОБА_4 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_5 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_6 (пульт для голосування № 49), які не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 року та персольну участь в голосуванні не приймали.

Відсутність даних депутатів на сесії підтверджується і відеозаписом пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року, який міститься у матеріалах кримінального провадження.

На час апеляційного розгляду кримінальне провадження №0000163 від 25.11.2015 року завершено. Та ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2023 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України.

Закриття даного кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та звільнення ОСОБА_10 (відповідальної особи по роботі з депутатами та постійними комісіями) від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України відноситься до нереабілітуючих підстав, тобто таких які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів наголошує на тім, що не дивлячись на те, що така не була подана до суду першої інстанції з тих підстав, що не була постановлена по суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 , однак зміст та висновки такої підтверджують доводи позовної заяви про відсутність окремих депутатів на сесії Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року при прийнятті рішення про передачу земельної ділянки за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1000 га у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відтак, Ужгородська міська рада прийняла рішення № 1882 від 09.11.2015 року на 27 сесії 6 скликання під час свого пленарного засідання не повноважним складом, оскільки в голосуванні брало участь менше половини депутатів від загального складу ради, а саме, 28 депутатів та голова міської ради, що вказує на незаконність такого рішення сесії Ужгородської міської ради яке не несе правових наслідків для осіб стосовно яких розглядальсь відповідні питання.

У спірних правовідносинах, прокурор діючи в інтересах держави в особі територіальної громади міста Ужгород, втручаючись у право мирного володіння відповідною земельною ділянкою з боку приватної особи, при цьому захищає загальні інтереси, які реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) та через інші законодавчо обмежувальні процедури. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цим осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц та Верховний Суд в постанові від 27 липня 2019 року в справі № 369/6601/15-ц.

Крім цього, зміни до порядку денного внесені в порушення вимог статей 20, 21, 23 Регламенту Ужгородської міської ради, зокрема щодо проекту рішення № 1866 «Про затвердження містобудівної документації». Відтак й рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам статей 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Позаяк з 01 січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 статті 24 даного Закону України, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території. В даному випадку, ні плану зонування, ні детального плану території, станом на момент прийняття рішення на сесії про відведення земельної ділянки, не було.

Щодо прийняття Ужгородською міською радою рішення в умовах наявності в одного з депутатів реального конфлікту інтересів.

Так, ОСОБА_7 будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів, не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду, і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради (4 пленарне засідання), взяв участь у голосуванні і голосував за рішення № 1882 від 09.11.2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення ОСОБА_7 порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону «Про запобігання корупції», ст. 59-1 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», що підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 року у справі № 308/12880/16, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 172-7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 року вказану постанову суду в цій частині залишено без змін.

Відповідно до ст. 67 Закону «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема, Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Розглядаючи подібну ситуацію, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.03.2019 у справі № 442/730/17 зазначила таке, що:

у постановах від 19.06.2018 (справа № 237/2240/17), від 21.09.2018 (справи № 237/2242/17 та № 237/2574/17) Верховний Суд погодився із висновком суду апеляційної інстанції, яким задоволено позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішення міської ради; Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в цих постановах;

депутат представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов`язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення;

депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано (частини 4, 6 статті 49 Закону № 280/97-ВР);

акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР);

як склад ради, так і склад її органів утворюють саме депутати цієї ради, які і приймають відповідні рішення у межах компетенції ради на її сесії;

тому вважати, що за наявності конфлікту інтересів у одного депутата ради це не зачіпає будь-яким чином інших депутатів, не можна;

згідно з частиною 1 статті 67 Закону № 1700-VII (який, за змістом викладеного в постанові вище, у ситуації врегулювання конфлікту інтересів має перевагу перед Законом № 280/97-ВР) нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема НАЗК, органу місцевого самоврядування;

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій, що голос одного депутата не був вирішальним та не вплинув на правомірність прийняття цього рішення, а також, що чинним законодавством не передбачено необхідності безумовного скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за наявності конфлікту інтересів;

частину 1 статті 67 Закону № 1700-VII не можна розглядати окремо без співставлення з вимогами статі 35 названого Закону щодо імперативної заборони, у тому числі і депутату місцевої ради, брати участь у прийнятті рішення органом у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом;

прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому.

Наявність у депутата місцевої ради, який бере участь в ухваленні рішення, реального конфлікту інтересів у момент прийняття рішення цією радою (у момент голосування за рішення на сесії ради) є самостійною та достатньою підставою для визнання такого рішення судом незаконним, його скасування, визнання недійсним за позовом прокурора, який є самостійним і належним суб`єктом звернення (позивачем) за відповідними вимогами.

Наявність такого конфлікту інтересів слугувало як однією з підстав позову, прийнятих судом до розгляду, так і одним із доводів апеляції прокурора на рішення суду першої інстанції, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

За цих обставин, колегія суддів вважає доводи позивача про прийняття рішення органом місцевого самоврядування в умовах наявності в одного з депутатів реального конфлікту інтересів, обґрунтованими та доведеними.

А звідси, втручання у право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з боку держави саме з цих підстав слід визнати таким, що узгоджується з критеріями законності, пропорційності, дотримання справедливого балансу між суспільним, публічним інтересом і правом набувача на своє майно. Таке втручання в конкретній фактичній і правовій ситуації, що має місце в справі, не порушує принципи верховенства права та є справедливим і необхідним для захисту відповідного публічного, суспільного інтересу та права власності територіальної громади міста Ужгорода на землю комунальної власності, яка вибула з такої власності поза волі останньої.

Як визначено у частині першій, пункті десятому частини другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно частини першої статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина один). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (пункт "г" частини третьої).

Оскільки Ужгородська міська рада прийняла на 27 сесії 6 скликання рішення №1882 від 09.11.2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким згідно з 1.44. затверджено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проект земельної ділянки (кадастровий номер :63:001:0312) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та передачі її у власність в супереч інтересів територіальної громади м. Ужгород то зазначена обставина є підставою у сукупності з вищенаведеними мотивами для визнання незаконним та скасування пункту 1.44. рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882.

А відтак, видане на підставі нзаконного рішення міської ради Свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за № 47792300 від 17 листопада 2015 року на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, вартістю 476470,00 гривень, також видано незаконно, тому підлягає скасуванню за цієї обставини.

Позаяк Свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за № 47792300 від 17 листопада 2015 року видано незаконно, тому запис про державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за номером НОМЕР_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, підлягає скасуванню внаслідок безпідставності здійснення такого.

Щодо застосування ефективного засобу юридичного захисту після завершення цього судового процесу.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання, пункти 4 і 5 частини 3 статті 2, частини 1, 3 статті 13, частини 1 - 4 статті 12 ЦПК України.

Під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпорядились їх процесуальними правами та не заявляли зустрічний позов про надання належного відшкодування моральної та матеріальної шкоди у зв`язку з вимогами про скасування рішення міської ради, свідоцтва про право власності на земельну ділянку та запису про державну реєстрацію права спільної сумісної власності.

Окрім цього, суд першої інстанції у даній справі не мав жодних об`єктивних даних, які би могли дозволити оцінити розмір шкоди, заподіяної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (див. mutatis mutandis § 77 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України»). Тому як майновий тягар, так і тягар розчарування у результаті задоволення позовних вимог і повернення спірної земельної ділянки власникові (територіальній громаді м. Ужгорода), може бути належно компенсований ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в іншому судовому процесі.

Доцільним є звернення уваги на те, що законодавство України надає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту.

За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю цих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом (частина 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають можливість заявити до Ужгородської міської ради позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна кожному з них внаслідок прийняття неправомірного оскарженого рішення про передання у приватну власність спірної земельної ділянки, а також внаслідок подальшого повернення цієї ділянки власникові.

Відтак, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можуть захистити свої порушені права у відповідності до чітких та зрозумілих приписів Конституції України, ЦК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Водночас, колегія суддів зауважує, що таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогами, що підтверджені доказами, а не у відповідності до звичайних заперечень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 викладених у відзивах на позов та апеляційну скаргу, а також поясненнях в тому числі й представника адвоката Меженної В.І. Хоч законодавство України і надає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначені вище ефективні засоби відновлення їхніх прав, проте вони на цей час, виходячи зі змісту матеріалів справи, не скористалися, тому такі не можуть розглядатись судами.

Відповідні мотиви викладено у пункті 125.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473 цс 18.

Інші доводи відзиву на апеляційну скаргу не дають підстав для висновку, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на підтвердження того, що рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч вимог норм матеріального і процесуального права, а звідси, такі не мають правового значення у спірних правовідносинах.

Разом з наведеним, слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

А звідси, інші доводи пояснень та відзиву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо заперечення вимог апеляційної скарги у спірних правовідносинах не являються тими обставинами, які б слугували підставою для колегії суддів стосовно відхилення заявленої позовної вимоги, та не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах і не спростовують викладеного вище.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право прокурора який діє в інтересах держави в особі територіальної громади міста Ужгород у спірних правовідносинах є порушеним, тому позовні вимоги підлягають повному задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги також є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову в цілому.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

За подачу позову Закарпатська обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 10 671,05 грн., Т.1, а.с. 118. Та за подачу апеляційної скарги Закарпатська обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 16 006,55 грн., Т.2, а.с. 249. Тож, Закарпатською обласною прокуратурою сплачено судового збору на загальну суму в розмірі 26 677,60 грн., яку необхідно розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 то отримаємо суму по 13 338,80 грн., яку слід стягнути з кожного відповідача.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року скасувати та постановити у цій справі постанову про задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1.44. рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року за № 1882 щодо затвердження проекту землеустрою по відведенню громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору по АДРЕСА_1 та передачі такої у спільну сумісну власність.

Свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за № 47792300 від 17 листопада 2015 року на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, вартістю 476470,00 гривень, визнати незаконним та скасувати.

Скасувати запис про державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за номером НОМЕР_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :63:001:0312 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 на користь Закарпатської обласної прокуратури, , юридична адреса: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а, судові витрати у розмірі по 13338,80 грн. з кожної, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 01 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: