У х в а л а

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 338/966/20

провадження № 61-4922ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - виконуючий обов`язки начальника Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гаєвський Віталій Вікторович, на дії державного виконавця щодо незаконного проникнення на земельну ділянку та знищення огорожі і зелених насаджень (кущів і дерев),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 05 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав через систему «Електронний суд» до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 25 квітня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2023 року заявник направив до суду запитувані матеріали.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2023 року справу № 338/966/20 призначено судді-доповідачеві: Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Сакара Н. Ю.

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні скарги.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут. Зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди користуванні частиною земельної ділянки площею 0, 0147 га, що знаходиться на ділянці кадастровий номер :01:001:0134, стосовно якої за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у справі № 338/158/19 встановлено земельний сервітут у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 у спосіб демонтажу частини огорожі і очищення ділянки від будівельних матеріалів, кущів і дерев. Покладено на відповідача обов`язок не чинити інших перешкод у проході та проїзді згаданою частиною земельної ділянки.

Отже суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що використання земельної ділянки та житлового будинку, належних ОСОБА_3 неможливе без обтяжень сервітутом чужого нерухомого майна - частини земельної ділянки скаржника, влаштування проходу та заїзду саме у визначений спосіб, який є найбільш доцільним.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій визначено, що у ході розгляду справ №№ 338/158/19, 338/966/20, які мають відношення до цієї справи, судові рішення неодноразово були предметом оскарження в судах апеляційної та касаційної інстанцій.

На виконання судового рішення 04 березня 2021 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 338/966/20 та за заявою стягувача державним виконавцем Богородчанського районного ВДВС Південно-Західного МУ МБ (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження ВП № 64772185 з примусового виконання судового рішення.

За невиконання рішення суду постановами головного державного виконавця Богородчанського районного ВДВС Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Гаєвського В. В. від 25 березня 2021 року та 09 квітня 2021 року на боржника було накладено штраф у розмірі 1 700 грн та 3 400 грн відповідно; зобов`язано виконати рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 338/966/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 та зупинено виконання рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

На виконання ухвали Верховного Суду від 29 квітня 2021 року постановою головного державного виконавця Богородчанського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гаєвського В.В. від 06 травня 2021 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 338/966/20.

Разом з цим ОСОБА_5 як особа, яка не приймала участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, оскаржила рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року в апеляційному порядку, за результатами ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року апеляційне провадження було закрито.

Постановою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 338/966/20 залишено без задоволення. Рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у частині залишення без змін рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року.

Постановою во начальника Богородчанського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Гаєвського В. В. від 04 листопада 2022 року на підставі вищевказаної постанови Верховного Суду від 22 серпня 2022 року, ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 338/966/20, виданого 04 березня 2021 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області.

06 грудня 2022 року во начальника Богородчанського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Гаєвського В. В. та фізична особа-підприємець ОСОБА_6 уклали договір про надання послуг, відповідно до умов якого виконавцю 07 грудня 2022 року доручено забезпечення демонтажу частини огорожі і очищення ділянки від будівельних матеріалів, кущів і дерев по вул. Грушевського, 29 у с. Скобичівка Старобогородчанської сільської ради Івано-Франківської області, тобто рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року було виконано в примусовому порядку.

За результатами проведення виконавчих дій державним виконавцем складено акт від 07 грудня 2022 року.

13 грудня 2022 року державний виконавець ухвалив постанову про закінчення виконавчого провадження № 64772185 на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з виконанням вимог виконавчого документа згідно з актом державного виконавця від 07 грудня 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обставини, які б свідчили про протиправність дій державного виконавця під час примусового виконання виконавчого листа № 338/966/20, судом не встановлено. Зазначено, що вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та спосіб виконання судового рішення державним виконавцем дотримано. Законом не встановлено обов`язку державного виконавця отримувати попередній дозвіл на примусове проникнення на земельну ділянку, якщо вже винесено рішення суду з вказівкою про спосіб усунення перешкод у користуванні майном. Отже, вимога заявника щодо зобов`язання привести земельну ділянку та зелені насадження у попередній стан також не підлягає задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає у діях во начальника Богородчанського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Гаєвського В. В. неправомірності, які б порушували права та свободи заявника, а тому скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення.

Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові до виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно й у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку із цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб та у порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також Законом України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення, згідно з яким державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, з оскаржуваних судових рішень вбачається, що ВДВС здійснило усі заходи, необхідні для своєчасного виконання судового рішення у спосіб та у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відтак, розглядаючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, крім того, правильно встановили обставини справи, як наслідок ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була вихолощена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, отже й судової влади в цілому.

Отже, постановлені судові рішення, їх зміст та мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - виконуючий обов`язки начальника Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-

Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гаєвський Віталій Вікторович, на дії державного виконавця щодо незаконного проникнення на земельну ділянку та знищення огорожі і зелених насаджень (кущів і дерев) відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара