ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року

м. Харків

справа № 621/828/21

провадження № 22-ц/818/728/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року ухвалене у складі судді Вельможної І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 440 346.00 грн, відсотків від суми позики у розмірі 797350.54 грн, інфляційних витрат у розмірі 1 902 599. 89 грн, 3% річних у розмірі 212 384. 90 грн, всього просив стягнути 3 352 680 грн 48 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.01.2005 на виконання договору позики від 26.01.2005 він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15800 доларів США, що складало 86110.00 грн. Факт отримання ОСОБА_2 , коштів засвідчений у пункті 5 вказаного договору. За договором позики відповідач зобов`язався повернути позичені грошові кошти у строк до 25.02.2005. Проте, зазначеного обов`язку не виконав. Тому 20.01.2020 ОСОБА_1 направив останньому 20.01.2020 вимогу про повернення коштів, яка була проігнорована відповідачем. Тому позивач має право на стягнення з відповідача в судовому порядку заборгованості за договором позики у розмірі 440 346.00 грн, відсотків від суми позики у розмірі 797350.54 грн та грошової суми розрахованої відповідно до вимог ст.625 ЦК України у вигляді інфляційних витрат у розмірі 1 902 599. 89 грн та 3% річних у розмірі 212 384. 90 грн.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 15.02.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності. Позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої відповідач зробив заяву, тому у задоволені позову належить відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності. Відповідачем визнано факт укладення договору позики та не надано жодного доказу на підтвердження повернення грошових коштів у встановленому в договорі розмірі. В супереч вимог закону суд не взяв до уваги надані позивачем докази що свідчать про переривання строків позовної давності за укладеним між сторонами договором. Крім цього, судом не було враховано, що з 12 березня 2020 року на всій території України було оголошено карантин, який триває по теперішній час, тому передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності був продовжений на строк дії такого карантину

Відзиву на апеляційні скарги до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням наведених вимог закону.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 26.01.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в нотаріальній формі був укладений договір позики ( ( надалі Договір позики) а.с. 7).

Згідно пункту 2 Договору позики відповідач зобов`язувався виплатити отримані ним грошові кошти в сумі 15800 доларів США у строк до 25.02.2005.

ОСОБА_2 , у відзиві на позов не заперечував факт посвідчення договору від 26.01.2005, та отримання від позивача суми у розмірі 15800 доларів США. Зазначив, що повернув ОСОБА_1 кошти встановлені в договорі строки.

У відзиві на позов від 19.10.2021 ОСОБА_4 . Який діяв в інтересах ОСОБА_2 заявив про застосування строку позовної давності. Зазначив, що відповідно до умов Договору позики відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 26.02.2005, а позивач звернувся до суду з позовом лише у березні 2021 року.

Судова колегія вважає, що перш, ніж застосувати позовну давність, суд правильно з`ясував та зазначив у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з вимогами частини першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших нормативних актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 1046. ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц), постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 травня 2021 року (справа №405/8280/19) «…за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.»

Судова колегія погоджується з висновком суду про те, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення між ним та ОСОБА_2 договору позики та невиконання останнім свого обов`язку з повернення отриманих у борг коштів зі сплатою процентів у встановлений в договорі строк.

За результатами перевірки доводів апелянта щодо помилкового висновку суду про відмову у позові у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності колегія суду дійшла наступних висновків.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до ст.264. ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Стверджуючи на існування надзвичайних і невідворотних подій, які унеможливили своєчасне звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач посилається на карантин який було оголошено 12 березня 2020 року на всій території України та який триває по теперішній час, а також на те, що ОСОБА_2 11.08.2021 вчинив дії з визнання ним боргу, тобто частково сплатив кошти.

Судова колегія вважає що суд дав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що копія виписки КБ «Приватбанк» про зарахування 11.08.2021 на картковий рахунок ОСОБА_1 , 3762,40 грн з зазначенням призначення платежу (за договором №146 від 26.01.2005) не може бути допустимим доказом на підтвердження факту переривання строку позовної давності, оскільки не містить даних про особу яка здійснила платіж.

Крім цього, переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності (постанова Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21)), а тому після спливу строків позовної давності переривання строку неможливе.

Як вбачається із змісту нотаріально посвідченого договору позики від 26.01.2005, відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 25.02.2005, а тому , починаючи з 26.02.2005 почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який сплив 26.02.2008. ОСОБА_1 звернувся до суду з дісним позовом 26.03.2021, тобто після спливу позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58).

Враховуючи те, що карантин в Україні введено в дію 12.03.2020 , а строк позовної давності сплив 26.02.2008 доводи апеляційної скарги щодо продовження строків позовної давності у зв`язку із введенням карантину у державі не заслуговують на увагу.

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обгруноване рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності . В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук