Справа № 366/2685/23
Провадження № 2/366/483/23
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року смт Іванків

Іванківський районний суд Київської області, у складі судді Корчкова А.А., за участю секретаря судового засідання Іванової Л.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про стягнення несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад позовних вимог

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суд з позовом до ДСП «Північна Пуща» (далі Відповідач), у якому просить стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 47 045, 65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати, яка станом на 04.09.2023 складає 67 331,12 грн. та витрати на оплату послуг адвоката у сумі до 50 000 грн, докази сплати послуг за які будуть надані додатково на підставі фактично наданих послуг.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивач, у період з 01.02.2021 по 05.06.2023 працював на різних посадах в ДСП «Північна Пуща». Відповідно до наказу № 348-ос-, Позивача було звільнено з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 05.06.2023, що підтверджується записом у трудовій книжці.

У день звільнення, 05.06.2023 Відповідач не здійснив належних виплат Позивачу при звільненні. Заборгованість Відповідача по заробітній платі та виплатам на момент звільнення становила близько 47 045, 65 грн., що підтверджується розрахунковим листом за червень 2023.

Довідку про залишок заборгованості по заробітній платі при звільнені Позивачу не надавали.

Станом на дату звернення з позовом до суду, заборгованість за компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) складає 67 331,12 грн.

Враховуючи викладене, Позивач вважає, що з Відповідача на його користь слід стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 47 045, 65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати, яка станом на 04.09.2023 складає 67 331,12 грн., витрати на оплату послуг адвоката у сумі до 50 000 грн та витребувати від Відповідача довідку про середню заробітну плату та залишок заборгованості із заробітної плати.

Рух справи

04.09.2023 року позовна заява надійшла до суду.

05.06.2023 року позовну заяву залишено без руху, Позивачу встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

11.09.2023 Позивач звернувся до суду із заявою про виправлення недоліків на виконання ухвали суду від 05.09.2023 та надав позовну заяву у новій редакції.

12.09.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Перше судове засідання призначене на 26.10.2023. Витребувано від Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» довідку про середню заробітну плату та залишок заборгованості із заробітної плати Позивача.

09.10.2023 від Відповідача, на виконання ухвали суду від 12.09.2023, надійшло клопотання про долучення до справи письмових доказів, зокрема: довідки № 240 від 03.10.2023 про заборгованість по невиплаченій заробітній платі ОСОБА_1 у розмірі 43 318, 85 грн.; довідку № 240-1 від 03.10.2023 року про розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати Позивача та копії наказів № 455-ОС від 06.09.2023 про переведення ОСОБА_2 на посаду першого заступника директора та № 308 від 12.09.2023 про надання права підпису ОСОБА_2

26.10.2023 на електронну адресу суду від представника Позивача, адвоката Голуба В.Є. надійшла заява про збільшення позовних вимог про стягнення несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та надання доказів понесених судових витрат по справі, відповідно до якої просить стягнути з Відповідача заборгованість у сумі 146 907, 49, яка складається із заробітної плати в сумі 47 045, 65 та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати, яка станом на 24.10.2023 складає 99 861, 84 грн. та стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9 000 грн.

Судове засідання відкладено на 20.11.2023 у зв`язку зі зміною Позивачем позовних вимог.

15.11.2023 через підсистему «Електронний суд» та повторно 17.11.2023 засобами поштового зв`язку від представника Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог про стягнення несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до якої просить стягнути з Відповідача заборгованість у сумі 231 720,77, яка складається із заробітної плати в сумі 43 318, 85 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати, яка станом на 20.11.2023 складає 188 401, 92 грн., стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн. та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 43 318, 85 грн.

Позиції сторін

У судове засідання сторони не з`явились.

Представник Позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його часті та без участі Позивача, просить задовольнити позовні вимоги з врахуванням уточнених позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, при цьому свою позицію щодо позову не висловив, відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Позивач в період з 01.02.2021 по 05.06.2023 перебував у трудових відносинах з ДП «Північна Пуща» на посаді водія спеціального вантажного автомобіля вагою понад 20 т до 40 т 3 класу ремонтно-транспортної дільниці та ЛПС в зоні відчуження та в подальшому водієм пожежного автомобіля вантажопідйомністю від 3 до 5 т 3 класу Центральної лісової пожежної станції в зоні відчуження. Факт перебування Позивача та Відповідача у трудових правовідносинах підтверджується копією трудової книжки Позивача, серія НОМЕР_1 (а.с.5-6).

В день звільнення, в порушення вимог законодавства про працю, Відповідач, не провів повний розрахунок з Позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі.

У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 166 КЗпП).

Щодо заборгованості по заробітній платі.

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи в суді (20.11.2023) Відповідач не виплатив позивачеві заборгованість по заробітній платі в розмірі 43 318,85 грн., що підтверджується довідкою ДСП «Північна Пуща» від 03.10.2023 №240.

Сума заборгованості по заробітній платі Відповідачем не заперечується, контррозрахунку заборгованості Відповідачем суду не надано, відтак, сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 43 318,85 грн. підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в повному обсязі.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18).

Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Згідно з наданою відповідачем довідкою № 240-1 від 03.10.2023 вбачається, що середньоденна заробітна плата Позивача на день його звільнення становить 1 121,44 грн.

З наступного дня за днем звільнення до ухвалення рішення у справі пройшло 168 днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, тобто з 06.06.2023 по день ухвалення рішення судом, 20.11.2023 складає 188 401,92 грн. (1 121,44*168), який підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як зазначено у позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18): якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2023 року по день ухвалення рішення судом (20.11.2023).

Разом з тим, суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з 188 401,92 грн. до 30% від встановленого судом середнього заробітку, що становить 56 520,58 грн., застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

За наведених обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати

Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Судом встановлено, що Позивачем 29.08.2023 з адвокатським об`єднанням «Зейкан, Попович, Голуб і партнери» в особі директора Голуба В.Є., укладено договір про надання правових (адвокатських) послуг № 29/08-23. Відповідно до рахунку-фактури від 24.10.2023, зазначені витрати склали 9 000 (дев`ять тисяч) грн., за додатково проведену роботу та участь у судових засіданнях, Позивачем на рахунок адвокатського об`єднання 14.11.2023 було сплачено 5 000 (п`ять тисяч) грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 1 від 14.11.2023.

Відповідачем не спростовано розмір понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, з Відповідача на користь Позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, крім того Позивач, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 цього ж Закону звільнений від сплати судового збору, як постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2).

Враховуючи викладене, сума судового збору, яка підлягає до сплати Відповідачем на користь держави, становить 2684,00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про стягнення несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі у розмірі 43 318, 85 грн. (сорок три тисячі триста вісімнадцять гривень 85 копійок).

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56 590,58 грн. (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот дев`яносто гривень, 58 копійок).

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14 000, 00 грн. (чотирнадцять тисяч грн.)

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща», , на користь держави судовий збір у розмірі 2684, 00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні, 00 копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, але не більш, ніж за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.11.2023.

Повне найменування сторін:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Державне спеціалізоване підприємство «Північна Пуща» (, адреса: вул. Леніна, 148, м. Чорнобиль Київська область, 07270)

Суддя Анатолій КОРЧКОВ