Справа № 211/2010/23
Провадження № 2/211/1490/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 грудня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.,

при секретар Андрійченко А.Ю.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про стягнення частини заробітної плати,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Комунального підприємства «Міський тролейбус» (далі по тексту -КП «Міський тролейбус») та просить стягнути з відповідача на свою користь не нараховану і не виплачену частину заробітної плати за час простою в депо не з вини водія з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 29 756,23 грн., посилаючись на порушення вимог трудового законодавства. В обґрунтування вимог зазначено, що він 23 лютого 2012 року був прийнятий водієм тролейбуса третього класу до КП «Міський тролейбус» і продовжую працювати до теперішнього часу. Укладаючи трудовий договір, він прийняв на себе зобов`язання виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку та сумлінним виконанням посадової інструкції водія тролейбуса, а відповідач - виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Протягом всього часу роботи на підприємстві, обов`язки виконувались ним добросовісно та сумлінно. Під час роботи завжди керувався службовою інструкцією водія тролейбуса від 2008 року, яка затверджена директором КП «Міський тролейбус» Приходьком О.Я. та яка введена в дію з 01 листопада 2008 року, з якою він ознайомлений та вважає її дійсною і такою, що закріплює його трудові обов`язки. Ознайомившись із розрахунковими листами за період з січня 2016 року по грудень 2022 року, ним було встановлено, що відповідачем виконувалось нарахування заробітної плати за час простою в депо, не з вини водія, у розмірі 2/3 від тарифної ставки. Вважає, що таким розрахунком відповідач позбавив його частини заробітної плати у розмірі 29 756 гривень 63 копійки. Оскільки стаття 113 КЗпП регулює порядок оплати часу простою, а також при освоєнні нового виробництва (продукції). Частиною 3 цієї статті передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Але вимоги п.2.4 додатку №26 колективного договору "Про оплату праці водіїв пасажирських тролейбусів", на які посилається відповідач у своїх відповідях, не передбачають будь-яку іншу оплату, ніж 2/3 за час простою у депо. Таким чином, працівник позбавляється можливості отримати середній заробіток за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища. Це особливо актуально під час воєнної агресії російської федерації проти держави Україна, оскільки постійно завдаються повітряні удари по території України, що безперечно створює небезпеку для життя чи здоров`я працівника. А отже, п.2.4 додатку №26 колективного договору, у частині оплати простою в депо у розмірі 2/3 тарифної ставки, суперечить ч. 3 ст. 113 КЗпП та вимогам Положення "Про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №444 від 15.09.2014, які є обов`язковими для виконання. Тому враховуючи викладене, просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач КП «Міський тролейбус» скористався правом подання відзиву до суду та 18 травня 2023 року до суду надано відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою у відмові в задоволенні позовних вимог. Також відповідач вважає, що заробітна плата та оплата часу простою не з вини водія, які нараховувалися позивачу в період з січня 2016 року по грудень 2022 року, повністю відповідають умовам колективного договору та п. 2.4 Положення про оплату праці водіїв пасажирських тролейбусів. Звертає увагу суду на те, що за період, вказаний позивачем, він жодного разу не попереджав керівництво про початок простою. Сам факт простою - зупинення роботи, у розумінні ст. 34 КЗпП України, виникає у зв`язку з відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса, затвердженим Наказом Міністерства інфраструктури України від 15.09.2014 № 444 (далі - Положення № 444), встановлюються особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса на підприємствах міського електричного транспорту. Пунктом 1.3 Положення № 444 встановлено, що його вимоги є обов`язковими під час складання розкладу руху та графіків роботи (змінності) водіїв. Таким чином, зі змісту пункту 1.3 Положення № 444 випливає, що Положення № 444 не регулює питання оплати праці водіїв тролейбуса у разі простою. Це питання врегульоване нормами ст. 113 КЗпП України, а також положенням чинного на підприємстві колективного договору, зокрема, Положення про оплату праці водіїв пасажирських тролейбусів (Додаток №26 до колективного договору). Також, звертає увагу суду на ту обставину, що відповідно до пункту 2.1 Положення №444, час простоїв не з вини водія включається до робочого часу. Пунктом 5.1 Положення №444 визначено, що облік робочого часу водіїв здійснюється на підставі табеля обліку використання робочого часу та шляхових листів. При цьому, відподовідно до пункту 5.5 даного положення, облік часу простоїв водіїв ведеться шляхом відміток у шляховому листі. Виходячи з цього, фіксування часу простою водіїв здійснюється у шляхових листах та табелях обліку робочого часу, ведення якого передбачено нормами ст. 30 Закону України «Про оплату праці». Табелі обліку робочого часу, витяги з яких додаються до відзиву, підтверджують той факт, що підприємством вимоги законодавства щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної позивачем роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці дотримані. Не погоджуємося з доводами позивача про те, що час простоїв у вказаний ним період повинен був йому бути оплачений виходячи із середнього заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 113 КЗпП України, середній заробіток за працівником зберігається лише у тих випадках, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини. В період з січня 2016 року по грудень 2022 року на підприємстві не виникало таких випадків, які зазначені у ч. 3 ст. 113 КЗпП України, у зв`язку з чим відсутні підстави для оплати часу простою позивачу, виходячи із середнього заробітку. Узагальнюючі вищевикладене вважає, що вимоги позивача є безпідставними та не обґрунтованими, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про стягнення частини заробітної плати за період з 01.01.2016 по 31.12.2022 у сумі 29 756,63 грн. - відмовити.

22 травня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої він зазначив, що він не погоджується щодо проспуску ним строків позовної давності звернення до суду, оскільки вважає твердження відповідача безпідставним та не обґрунтованим. Щодо твердження відповідача, що заробітна плата та оплата часу простою не з вини водія, які нараховувались позивачу в період з січня 2016 року по грудень 2022 року, повністю відповідають умовам колективного договору та п.2.4 положення про оплату праці водіїв пасажирських тролейбусів, незгоден. Оскільки з тексту відзиву можна встановити що, відповідач сам підтверджує, що норми п.2.4 Положення про оплату праці водіїв пасажирських тролейбусів (додаток 26 до колективного договору підприємства) прийнято на підставі ст.113 КЗпП України, а отже ці норми погіршують умови працівника порівняно з вимогами п.2.1 Положення "Про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса", що затверджене наказом Міністерства інфраструктури України №444 від 15.09.2014 (далі - Положення 444), оскільки робочий час оплачується менше годинної тарифної ставки. Таким чином, відповідач не лише не спростував той факт, що умови п.2.4 Положення 444 у частині оплати простою в депо у розмірі 2/3 тарифної ставки, суперечить вимогам п.2.1 Положення 444 та ч. 3 ст.113 КЗпП, які є обов`язковими для виконання, а й підтвердив цю невідповідність. Оскільки відповідачем не видавались накази про початок простою на підприємстві у відповідності до ст. 34 КЗпП, то оплата йому за робочий час 2/3 годинної тарифної ставки свідчить про невідповідність норм колективного договору нормам трудового законодавства. Також звертає увагу суду на той факт, що відповідач жодним чином не оскаржив (спростував) роз`яснення, надані Міністерством Інфраструктури України, якими доведено, що час простоїв водіїв є робочим часом, а не часом простою (часом зупинення роботи), що передбачено ст.34 КЗпП. Вважає, що за час в депо не з вини водія, йому має бути оплачено 100 % тарифної ставки, а не середній заробіток, як на то вказує відповідачу у своєму відзиві. Просить задовольнити позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Міський тролейбус" у справі 211/2010/23 про стягнення частини заробітної плати в повному обсязі.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засідання заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Вислухавши позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з частиною першої статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У судовому засідання встановлено та підтверджується матеріалами, що позивач ОСОБА_1 працює у Комунальному підприємстві «Міський тролейбус» на посаді водія тролейбуса 3 класу (а.с. 4 копія трудової книжки).

Позивач, як на підставу задоволення позову, посилається на те, що відповідач у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2022 року не нараховував та відповідно не виплачував йому частину заробітної плати за час простою в депо не з вини в розмірі 29 756,63 грн. на підставі ст. 113 ч. 3 КЗпП України - 100 % тарифної ставки. А в супереч вимог ст. 113 ч. 3 КЗпП України здійснював оплату - 2/3 годинної тарифної ставки.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку водіїв трамвая татролейбуса на підприємствах міського електричного транспорту встановленіПоложенням про робочий час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса,затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 15.09.2014№444, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30.09.2014 за№1181/25958 (далі Положення №444).

Відповідно до пункту 1.4 Положення №444, робоче місце водія- це місце, з якоговодій здійснює керування рухомим складом, або місце, де він здійснюєвиконання своїх обов`язків, визначених трудовим договором; робочий час водія- це час, протягом якого водій зобов`язаний виконувати свої обов`язки, визначенітрудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядкупідприємства.

Згідно з пунктом 2.1 Положення №444 до робочого часу водія включаються:

1)змінний період керування;

2)підготовчо-заключний період;

3)час простоїв не з вини водія;

4)час проведення щозмінного передрейсового та післярейсового медичнихоглядів водія (перед виїздом на маршрут (лінію) та після повернення);

5)перебування водія в резерві;

6)час проведення робіт з усунення технічних несправностей рухомого складу на маршруті (лінії);

7)час стоянки рухомого складу в місцях посадки та висадки пасажирів;

8)час зупинок, що передбачені графіком руху, для короткочасного відпочинку від керування рухомим складом, а також для його огляду на маршруті та кінцевих станціях;

9)час проведення інструктажів та навчання з питань охорони праці та безпеки руху;

10)інший час, передбачений законодавством України.

Таким чином, з точки зору норм Положення №444 простій - це період робочого часу, протягом якого водій не зі своєї вини не здійснює жодних дій, передбачених посадовими обов`язками, крім знаходження на робочому місці.

У свою чергу, статтею 34 КЗпП України визначено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

У лютому 2016 року на підприємстві відповідача був укладений Колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом на 2016-2018 роки, який був підписаний директором КП «Міський тролейбус» Приходьком О.Я. та головою спільного представницького органу профспілкових комітетів підприємства Флягою С.В., схвалений конференцією трудового колективу 26.02.2016 протоколом №12, та до якого у 2018 році вносились зміни, та він є чинний на час розгляду справи (а.с. 21-24, а.с. 25-27).

Пунктом 4.1 Колективного договору було затверджено Положення про оплату праці і порядок нарахування заробітної плати, зокрема водіїв пасажирських тролейбусів (Додаток № 26 до Колективного договору).

Пунктом 2.4 Положення (а.с. 23) визначено, що при простої на лінії і в депо не з вини водія, оплата здійснюється у розмірах:

-при простої на лінії - 100% годинної тарифної ставки,

-при простої в депо - 2/3 годинної тарифної ставки.

У січні 2018 року до Колективного договору були внесені зміни, зокрема, й до Положення про оплату праці і порядок нарахування заробітної плати, які набули чинності з 01.01.2018. Відповідно до цих змін, пункт 2.4 Положення був доповнений абзацом, згідно з яким: у разі явки водія (кондуктора) на робочу зміну згідно наряду на роботу, робітника не було забезпечено рухомим складом на протязі двох годин, цей час простою в депо оплачується у розмірі 100% годинної тарифної ставки, надалі час простою оплачується у розмірі 2/3 годинної тарифної ставки (а.с. 26 зворот).

Пунктом 5.1 Положення №444 визначено, що облік робочого часу водіїв здійснюється на підставі табеля обліку використання робочого часу та шляхових листів. При цьому, відповідно до п. 5.5 даного положення, облік часу простоїв водіїв ведеться шляхом відміток у шляховому листі.

Виходячи з цього, фіксування часу простою водіїв здійснюється у шляхових листах та табелях обліку робочого часу, ведення якого передбачено нормами ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

Досліджені судом докази, долучені відповідачем при поданні відзиву на позову, свідчать про те, що відповідач при здійсненні оплати праці та нарахування заробітної плати дотримується вимог, викладених у пункті 2.4 Положення з доповненнями та змінами, у розділі 5 Положення №444, тощо (а.с. 28-74).

Натомість позивач вважає, що відповідач має здійснювати оплату праці відповідно до частини 3 статті 113 КЗпП України, якою передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Та посилається на лист Міністерства Інфраструктури України від 09.11.2022 за №7868/27/10-22 (а.с. 7).

На думку суду, позивач не вірно тлумачить вказаний лист, оскільки у вказаному зазначено, що поняття простою, викладене у статті 34 КЗпП України та пункті 2.1 Положення №444 не є тотожними. І це є вірним, так як час перебування у простої не з вини водія входить до робочого часу водія та є невід`ємною частиною робочої зміни працівника, та не потребує його переведення за його згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

З цих же підстав для при здійсненні оплати праці та нарахуванні заробітної плати не є вірним застосовування ч. 3 ст. 113 КЗпП України. Оскільки оплата часу простою в розмірі середнього заробітку передбачена у випадках, коли за відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища. Це передбачено частиною другою ст. 6 Закону «Про охорону праці».

Стаття 6 Закону «Про охорону праці» передбачає необхідність підтвердження факту наявності зазначеної ситуації спеціалістом з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої є працівники, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо працівник не є членом профспілки, що діє на підприємстві), а також страхового експерта з питань охорони праці (ст. 23 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).

Таким чином, питання наявності підстави для застосування частини третьої статті 113 КЗпП України повинне вирішуватися вже колегіально.

Суду не було надано доказів, що у спірний період на підприємстві відповідача виникали простої, визначені ч. 3 ст. 113 КЗпП України. Та посилання позивача на воєнний стан у країні з цього приводу також є невірним.

Суд у цілому погоджується з відзивом на позов відповідача, вважаючи його обґрунтованим.

З огляду на викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача не нарахованої та не виплаченої заробітної частини за час простою в депо не з вини водія за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 29 756,63 грн.

Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено через необґрунтованість позову, суд не розглядає питання щодо застосування строку позовної давності.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 34, 113 КЗпП України, ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про стягнення частини заробітної плати відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Юзефович