Справа №721/121/22
Провадження 2/721/9/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Путильський районний суд Чернівецької області в складі:

Головуючого судді: Проскурняка С.П.

за участю секретаря: Помазан М.В.

представника позивача: Матвійчук М.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Путила Чернівецької області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим майном та зустрічний позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим майном та зустрічний позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилався на те, що 15.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №188, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №188, ОСОБА_1 як «Іпотекодавець» передав в іпотеку: жилий будинок загальною площею 156,60 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки позичальник не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на будинок Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору).

Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Іпотечного договору від 16.06.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

22.04.2021 року за AT «Альфа Банк» зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 156,60 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі, позивач звертався з письмовою вимогою звільнити спірне житлове приміщення, дану вимогу відповідачі проігнорували, в результаті чого порушується право позивача передбачене ст.319 ЦК України щодо володіння, користування та розпорядження спірним будинком.

На підставі викладеного просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим будинком, загальною площею 156,60кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В зустрічному позові вказує, що підставою для звернення до суду, є той факт, що нотаріус Козлова Н.В. роблячи 22.04.2021 р. виконавчий напис не дотрималась вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та статті 257 ЦК України з огляду на те, що дія договору іпотеки житлового будинку загальною площею 156,60 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю за згодою сторін 20000 дол. США припинилася 17.04.2015 р., про що свідчить п.1.2.1. Договору іпотеки №2 від 17.10.2014 р.

Законом України від 14 липня 2020 року N° 775-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» внесено зміни до статті 88 Закону України «Про нотаріат», якими визначив єдиний строк у три роки, в межах якого вчиняється виконавчий напис, незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, чим усунув колізії у цій нормі.

Таким чином виконавчий напис нотаріуса від 22.04.2021 р. є незаконним позаяк його зроблено поза межами трирічного строку з дня припинення дії договору іпотеки, який припинився 17.04.2015 р. (п.1.2.1. Договору іпотеки № 2 від 17.10.2014 р.).

На підставі викладеного просить суд визнати виконавчий напис, що зроблений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Наталією Володимирівною 22.04.2021 року, таким, що не підлягає виконанню. Відповідно приписів ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» зобов`язати AT "Альфа-Банк", внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запис про анулювання запису про право власності "Альфа-Банк", на житловий будинок 156,6 м.кв., житлова площа 118,5 м.кв. по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Путильського районного суду від 05.05.2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим майном.

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 21.12.2022 року залучено до участі у справі правонаступника позивача АТ "Альфа-Банк", а саме Акціонерне товариство «Сенс банк».

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 21.02.2023 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 про зміну предмету позову залишено без розгляду.

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 21.02.2023 року провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню закрито. В частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, продовжено розгляд.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Просить суд первісні позовні вимоги задовольнити. В задоволенні зустрічних вимог відмовити, з підстав викладених у відзиві. В попередніх засіданнях представник позивача надав пояснення аналогічні позовній заяві.

Представник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, первісні позовні вимоги не визнає з підстав наведених у відзиві на позов. Зустрічні позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, хоча судом своєчасно та належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача АТ «Сенс банк» в супереч вимогам ст.81 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим майном.

Судом встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», а в подальшому Акціонерне товариство «Сенс банк» та ОСОБА_1 15.06.2007 року укладено кредитний договір за №188, відповідно до якого позичальнику надали грошові кошти у розмірі 14500 доларів США, зі сплатою 13% річних за кредитом та комісії, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 13.06.2014 року на умовах, визначених цим Договором /а.с.7-9/. В подальшому в даний договір вносились зміни, згідно додаткових угод щодо кінцевого терміну повернення, а саме до 17.04.2015 року та зміни відсоткової ставки /а.с.10-14/.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №188, ОСОБА_1 як «Іпотекодавець» передав в іпотеку: жилий будинок загальною площею 156,60 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором іпотеки від 16.06.2007 року та договорами про внесення змін до договору іпотеки /а.с.15-20/.

Акціонерним товариством «Сенс Банк» набуто право власності на предмет іпотеки шляхом позасудового звернення стягнення в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Позивач набув право власності на будинок загальною площею 156,6 м.кв., житловою площею 118,5м.кв. по АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.04.2021р. №253996423, було зареєстровано право власності за Акціонерним товариством «Сенс Банк», а саме на: будинок загальною площею 156,6 м.кв., житловою площею 118,5м.кв. по АДРЕСА_1 /а.с.25/.

Відповідно довідки Конятинської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №472 від 20.05.2021, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 /а.с.24/.

08.12.2021 року Акціонерним товариством «Сенс Банк» направлено вимогу відповідачам про виселення та зняття з реєстраційного обліку /а.с.26-38/.

Суд відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим майном виходить з наступного.

Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбаченні ч.2 ст.16 цього Кодексу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками

та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких не відступив і Верховний Суд у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам,

яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те,

що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Підсумовуючи наведене, у цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їхні кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109

ЖК України, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження №61-18178св20) дійшов висновку, що колишні власники та особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. При цьому Верховний Суд застосував принцип пропорційності та відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року

у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) викладено висновок, відповідно до якого загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першоїтретьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Як судом установлено, переданий в іпотеку спірний будинок, право власності на який зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження, не був придбаний за рахунок кредитних коштів, оскільки набутий іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) на підставі рішення виконавчого комітету Яблунецької сільської ради за №13 від 12.04.2006 року, яке зареєстроване 17.04.2006 року в Путильському комунальному районному БТІ в реєстрову книгу №8, стор. №42 /а.с.5/.

Позивачем не спростовано такі обставини та не доведено належними і допустимими доказами наявність у відповідачів іншого постійного житла, а також підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, наслідком чого є фактичне позбавлення їх права на житло та виселення.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на переданий в іпотеку будинок до іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження АТ «Сенс Банк» було обізнано про наявність обтяжень спірного нерухомого майна, яке належало на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 . Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власників спірного будинку обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеним майном.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому позивачем на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо воно придбано не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним будинком і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у ньому й право користування житлом.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, а також приймаючи до уваги те, що позивач ініціювавши питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не вказав у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також не підлягають стягненню судові витрати, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Щодо зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 до АТ «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як установлено судом ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 21.02.2023 року, провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню закрито.

Враховуючи те, що провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню закрито, а тому не підлягає задоволенню позовна вимога зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки вона є похідною від неї (похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (абзац другий частини першої статті 188 Цивільного процесуального кодексу України).

Також не підлягають стягненню судові витрати, оскільки в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

На підставі наведеного та керуючись, ст.ст.4-6,12,13,76-81,95,141,265,353-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим майном відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс банк» внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерного товариства «Сенс банк», місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська,100 .;

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 01 червня 2023 року.

Суддя: С.П. Проскурняк