ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4476/23 Справа № 175/3515/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики), -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він надав у борг суму 500 000 доларів США відповідачу ОСОБА_3 , який брав гроші на потреби родини. У визначений строк грошові кошти повернуті не були, в добровільному порядку відповідачі грошові кошти не повертають, що змушує його звернутися до суду з даним позовом.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 14 грудня 2014 року у розмірі 14 135 000 (чотирнадцять мільйонів сто тридцять п`ять тисяч) гривень, що еквівалентно 500 000,00 доларів США по курсу НБУ на дату складання позову.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики) задоволено у повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 14 135 000 (чотирнадцять мільйонів сто тридцять п`ять тисяч) гривень, що еквівалентно 500 000 доларів США по курсу НБУ на дату складання позову, за розпискою від 14.12.2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зокрема вказує, що їй не було відомо про існування договору позики згідно до укладеної її колишнім чоловіком розписки, згоду на отримання коштів вона не надавала.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 14.12.2014 року був укладений письмовий договір позики (розписка), предметом якого було отримання грошових коштів в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США для потреб сім`ї. За умовами розписки, відповідач отримав позику (кошти) та зобов`язався повернути їх позивачу до 14.12.2017 року.

08.01.2019 року позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про негайне повернення суми боргу отриманого за розпискою від 14.12.2017 року, і дана вимога була отримана боржником особисто.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо доведеності факту невиконання відповідачами зобов`язань по своєчасному поверненню позикодавцю боргу згідно до розписки та наявністю достатніх правових підстав, визначених положеннями ст. 65 СК України для солідарної відповідальності боржників як подружжя, враховуючи, що договір позики укладався в інтересах сім`ї.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, щодо покладення солідарного обов`язку по поверненню грошових коштів на відповідача ОСОБА_1 як на подружжя боржника.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Враховуючи те, що умови договору позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення грошових коштів саме з позичальника.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору позики, оформленого розпискою, не було отримано згоди ОСОБА_1 на його укладення, в тому числі і письмової, не дивлячись на те, що правочин виходить за межі дрібно-побутового та стосується коштів в еквіваленті 500 000 доларів США.

Використання коштів в інтересах сім`ї та цільового використання коштів позивачем не доведено.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 607/3973/18 (провадження № 61-12628св19).

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 та іншим відповідачем ОСОБА_3 , яким позовні вимоги визнані в повному обсязі, не надано доказів, що відповідали-б критерію «поза всяким сумнівом», висновок суду першої інстанції щодо доведеності отримання грошової позики в інтересах сім`ї є помилковим.

За вказаних обставин, встановивши факт невиконання позичальником зобов`язання за договором позики, що не заперечувалось останнім в ході розгляду справи, суд мав підстави для стягнення з боржника ОСОБА_3 , суми боргу, оскільки таким договором не покладається його виконання на дружину позичальника, остання не надавала згоду на укладання договору позики, факт використання таких коштів в інтересах сім`ї по справі належними та допустимим доказами не доведено, що виключає виникнення солідарного обов`язку іншого подружжя разом з боржником, а відтак колишня дружина ОСОБА_3 , не може відповідати за його зобов`язаннями в розумінні ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, судове рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики як з солідарного боржника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики) - скасувати та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики) як з солідарного боржника.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: