Головуючий у І інстанції Панченко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель Олесі Володимирівни,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. та просив про задоволення скарги, посилаючись на те, що як йому стало відомо, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року задоволено заяву представника ТОВ ФК «Гефест» про заміну сторони у виконавчому провадженні та замінено сторону стягувача ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ ФК «Гефест». Про судове засідання заявника не було повідомлено, він дізнався про це 04 жовтня 2019 року та одразу ж звернувся до державної виконавчої служби.

07 жовтня 2019 року заявник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та встановив численні порушення норм чинного законодавства зі сторони державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції, оскільки він в установленому законом порядку не повідомлявся ні про відкриття виконавчого провадження, ні про подальше виконання рішення. Матеріали виконавчого провадження не містять ні доказів направлення йому постанови про відкриття виконавчого провадження, ні будь-яких письмових повідомлень, викликів тощо від виконавчої служби.

Окрім того, виконавчий лист було подано до виконавчої служби 29 лютого 2016 року, а строк пред`явлення його до виконання до 03 березня 2016 року. Натомість постанову про відкриття виконавчого провадження державний виконавець виніс 10 березня 2016 року, тобто з порушенням строку, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», вже після закінчення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Також заявник звернув увагу суду на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження мала бути направлена йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення, натомість матеріали виконавчого провадження не містять жодних доказів відправлення такої кореспонденції та доказів її отримання чи повернення, якби заявник відмовився її отримати.

В матеріалах виконавчого провадження взагалі немає належним чином підписаної та скріпленої печаткою постанови про відкриття виконавчого провадження та підписаних державним виконавцем інших постанов та листів.

Крім того, заявник послався на те, що спливли строки здійснення виконавчого провадження, встановлені ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», і державний виконавець був зобов`язаний закрити виконавче провадження, що ним зроблено не було.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправними дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 стосовно відкриття виконавчого провадження, в тому числі щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження на його адресу та прийняття постанови після спливу строку, встановленого для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та строку на виконання, визначеному виконавчим листом; визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, винесену 10 березня 2016 року державним виконавцем Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. у виконавчому провадженні НОМЕР_1; визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 стосовно не здійснення закінчення (завершення) виконавчого провадження за спливом встановлених законодавством строків.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року скаргу задоволено.

Визнано протиправними дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. у виконавчому провадженні НОМЕР_1 стосовно відкриття виконавчого провадження, в тому числі щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 та прийняття постанови після спливу строку, встановленого для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та строку на виконання, визначеному виконавчим листом.

Визнано неправомірною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження, винесену 10 березня 2016 року державним виконавцем Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Визнано неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. щодо не здійснення (завершення) виконавчого провадження НОМЕР_1 за спливом встановлених законодавством строків.

Стягнуто з Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з ухвалою, стягувач ТОВ «ФК «Гефест» подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» судові витрати в сумі 16 184,00 грн., з яких 11 500,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та 2 684,00 грн. - сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилався на те, що відповідно до ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Однак, суд першої інстанції не залучив стягувача ТОВ «ФК «Гефест» до розгляду даної скарги та відповідно не викликав у судове засідання, чим порушив право на захист, принцип змагальності, в результаті чого ухвалив судове рішення, яким враховано лише позицію боржника, який намагається ухилитись від виконання рішення суду. Також, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 450 ЦПК України не викликав у судове засідання державного виконавця, дії якого оскаржуються.

Апелянт у скарзі також зазначає, що 19 лютого 2015 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 754/21599/13-ц, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 38 106,04 долари США. На підставі вказаного рішення, 07 жовтня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист, в якому зазначено строк його пред`явлення до виконання - до 03 березня 2016 року. Як встановлено з копій наданих ОСОБА_1 суду документів, а саме із заяви про відкриття виконавчого провадження, виконавчий лист від 07 жовтня 2015 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_1 , пред`явлено до виконання до ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, 19 лютого 2016 року, тобто в межах строку, протягом якого стягувач мав право звернутись до виконавчої служби.

Таким чином, апелянт вважає помилковим висновок суду про пред`явлення виконавчого листа до виконання поза межами встановленого законом строку пред`явлення до виконання, як підставу для визнання неправомірними дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, та, як наслідок, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

В судовому засіданні представник стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» - адвокат Остащенко О.М. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника стягувача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги та скасування ухвали, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2015 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зокрема, вказаним рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 38 106 доларів США 04 цента та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441 грн.

На виконання вказаного рішення суду за заявою представника ПАТ «Дельта Банк» 07 жовтня 2015 року Деснянським районним судом міста Києва було видано два виконавчі листи, строк пред`явлення до виконання яких становив до 03 березня 2016 року.

Встановлено, що заяву про відкриття виконавчого провадження, до якої долучено оригінал виконавчого листа №2-240/15, виданого 07 жовтня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, представник ПАТ «Дельта Банк» подав до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 19 лютого 2016 року, що підтверджується вхідним штемпелем на копії заяви (а.с.34-35).

10 березня 2016 року постановою державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 (а.с.33). В цей же день, 10 березня 2016 року, сторонам виконавчого провадження - боржнику ОСОБА_1 та стягувачу ПАТ «Дельта Банк» направлено копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2016 року для виконання та відома (а.с.29).

Задовольняючи скаргу на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з доведеності заявником обставин, які свідчать про порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства під час здійснення ним виконавчих дій в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад верховенства права: обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження», передбачає що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла станом на березень 2016 року зазначено: Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву про відкриття виконавчого провадження, до якої долучено оригінал виконавчого листа №2-240/15, виданого 07 жовтня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, представник ПАТ «Дельта Банк» подав до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 19 лютого 2016 року, що підтверджується вхідним штемпелем на копії заяви (а.с.34-35). Таким чином, стягувач пред`явив виконавчий документ до виконання в межах строку пред`явлення до виконання, встановленого у ньому - до 03 березня 2016 року, чим виконав свої обов`язки належним чином. За таких обставин винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження 10 березня 2016 року, тобто після закінчення встановленого у виконавчому листі строку пред`явлення до виконання, свідчить лише про порушення державним виконавцем встановленого ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язку винести постанову про відкриття виконавчого провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа, і за жодних обставин не являється підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а може бути підставою притягнення до відповідальності державного виконавця за неналежне виконання ним його обов`язків.

Не являється підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження і неотримання заявником копії постанови, зважаючи на те, що наявність в матеріалах справи доказів відправлення державним виконавцем копій цієї постанови боржнику і стягувачу свідчить про належне виконання виконавцем своїх обов`язків по примусовому виконанню рішення в частині направлення постанови про відкриття виконавчого провадження сторонам виконавчого провадження. Крім того, порушення державним виконавцем порядку направлення сторонам виконавчого провадження постанови про відкриття виконавчого провадження не являється підставою для її скасування, оскільки винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження є обов`язком останнього в силу вимог закону за умови подачі виконавчого документа стягувачем в межах строку пред`явлення його до виконання та за умови, що виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим ЗакономУкраїни «Про виконавче провадження», і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Вищенаведеним обставинам справи суд першої інстанції дав неправильну оцінку, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про визнання неправомірними дій державного виконавця в частині відкриття виконавчого провадження та скасування самої постанови про відкриття виконавчого провадження.

Помилковими є і висновки суду в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо не здійснення (завершення) виконавчого провадження НОМЕР_1 за спливом встановлених законодавством строків, виходячи з наступного.

Статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на час виконання (Строк здійснення виконавчого провадження) встановлено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» (Закінчення виконавчого провадження) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що по спливу встановлених законом строків, державний виконавець мав закінчити виконавче провадження, однак такі висновки суду суперечать вимогам ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яка не передбачає такої підстави для закінчення виконавчого провадження. При цьому, п. 6 даної статті вочевидь не стосується виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого документу, виданого на виконання рішення у цивільній справі, оскільки у цьому пункті йдеться про закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Крім того, визнавши неправомірними дії державного виконавця по незавершенню виконавчого провадження за спливом встановлених законодавством строків, суд першої інстанції тим самим втрутився у діяльність державного виконавця, до дискреційних повноважень якого відноситься вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження.

Також колегія суддів акцентує увагу на допущених судом першої інстанції порушеннях вимог ст. 450 ЦПК України, згідно якої скарга розглядається у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. При цьому, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення судом першої інстанції стягувача ТОВ «ФК «Гефест» про розгляд даної скарги, що є порушенням норм процесуального права. Крім того, суд розглянув скаргу за відсутності державного виконавця та за відсутності доказів її належного повідомлення про час та місце розгляду скарги, що також є порушенням вимог ст. 450 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. при здійсненні виконавчих дій діяла на підставі закону і в межах повноважень державного виконавця, і доказів протилежному заявником суду надано не було, відтак помилковим є висновок суду першої інстанції про задоволення скарги ОСОБА_1 та визнання дій державного виконавця Шавель О.В. по відкриттю виконавчого провадження та його незавершенні у встановлені законом строки - неправомірними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, апеляційна скарга ТОВ «ФК «Гефест» підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця за її необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»- задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року- скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель Олесі Володимирівни - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 684 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: