Справа № 201/5619/22
Провадження № 2/201/667/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

08 травня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

15.08.2022р. ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Батира В.А. (діє на підставі ордеру від 01.08.2022р. - а.с. 20) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав (а.с. 2-5).

Ухвалою судді від 17.08.2022р. відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у загальному позовному провадженні, зобов`язано Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надати письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23).

Підготовче засідання у справі закрито 30.03.2023р. та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 24)

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 23.02.2008р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2011р. шлюб розірвано. З моменту розлучення і до цього часу відповідач не бачив дитину жодного разу. Покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере участі у вихованні доньки, матеріальної допомоги не надає, не спілкується з дитиною взагалі, жодним чином не приймає участь у її житті. Позивачка виховує і утримує доньку самостійно.

На підставі викладеного, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивачки - адвокат Батир В.А. надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, справу просила розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, не підтримав клопотання про допит свідків та долучив пояснення дитини ОСОБА_3 (а.с. 65).

Відповідач ОСОБА_2 в підготовчі і судові засідання, призначені на 20.09.2022р., 18.10.2022р., 30.11.2022р., 16.01.2023р., 30.03.2023р., 18.04.2023р. та 18.05.2023р. не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу його мешкання, конверти, якими були направлені судові повістки, повернуті з відмітками про причини невручення (а.с. 24-29, 33-34, 55-58).

Представник Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради Діденко Д.В. (діє на підставі довіреності від 23.12.2022р. - а.с. 52) надала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без участі представника Органу опіки та піклування, надавши висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 від 25.01.2023р. (а.с. 48-51).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 23.02.2008р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2011р. у справі № 2-6265/11 шлюб розірвано (а.с. 15).

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис 1141 (а.с. 14).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2010р. у справі № 2-10852/10 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26.04.2010р. до досягнення повноліття (а.с. 62-64).

Як вказує позивачка, з моменту розлучення і до цього часу відповідач не бачив дитину жодного разу. Покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере участі у вихованні доньки, матеріальної допомоги не надає, не спілкується з дитиною взагалі, жодним чином не приймає участь у її житті. Позивачка виховує і утримує доньку самостійно.

Відповідно до довідки про склад сімї від 03.08.2022р., у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_6 (власник), донька ОСОБА_1 та онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Згідно із довідкою КЗО «Середня загальноосвітня школа № 83» ДМР від 01.08.2022р. № 262, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 8-В класі (а.с. 17).

Відповідно до ч.ч. 1 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

При цьому, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції).

Представник позивачки надав суду письмові пояснення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ЇЇ батько ОСОБА_3 з самого народження з нею не спілкується, не піклується поро її розвиток та навчання, утримання тощо. Просить позбавити батька ОСОБА_3 батьківських прав (а.с. 66).

Органом опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради 25.01.2023р. складений висновок № 5/6-5 «Про доцільність позбавлення батьківськи прав ОСОБА_2 , відносно доньки, ОСОБА_3 », згідно із яким під час розгляду справи та вивчення наданих документів з`ясовано, що ОСОБА_3 залишилась проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до акту обстеження, умови для проживання дитини створені належним чином. Згідно довідки від 23.09.2022р. № 39 ОСОБА_1 офіційно працевлаштована в ТОВ «Вента. ЛТД» м. Дніпро, займає посаду начальника з комерційної діяльності у відділі постачання. За інформацією ОСОБА_1 з 2011 року по сьогоднішній день, ОСОБА_2 вони з донькою не бачили, вихованням та утриманням доньки батько не займається, місце його перебування - Російська Федерація. Згідно довідки Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 24.04.2015р. № 20985022, ОСОБА_2 знаходився у списку боржників, які ухиляються від сплати аліментів. Відповідно до медичної декларації на ОСОБА_3 , договір з сімейним лікарем заключала ОСОБА_1 . З характеристики з навчального закладу СЗШ № 83, де навчається ОСОБА_3 , вбачається, що підтримує зв`язок із педагогами та цікавиться навчанням доньки лише мати.

У своїх письмових поясненнях ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які мешкають в одному будинку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зазначають, що після розлучення ОСОБА_2 контакту з ОСОБА_3 не підтримує, а інколи сусіди бачили батька у стані алкогольного сп`яніння з ознаками девіантного поводження.

24.11.2022р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутніми ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . ОСОБА_3 пояснила, що батька не бачила з народження, чоловік з родиною ніколи не проживав, не цікавився життям та здоров`ям дівчини, матеріально не допомагав. Комісією з питань захисту прав дитини рекомендовано надати ОСОБА_1 час на оновлення/збір необхідних документів, підтверджуючих факт невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , та розглянути питання позбавлення його батьківських прав на черговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини.

19.01.2023р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутніми ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Згідно оновленої довідки за 2022 рік з Індустріального відділу державної виконавчої служби від 15.12.2022р. № 57596, на виконанні у відділі не перебувають виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 , 1982 р.н., на користь ОСОБА_1 аліментів за виконавчим листом № 2-5595 від 07.07.2010. Також ОСОБА_1 надана письмова заява від ОСОБА_2 про згоду на позбавлення його батьківських прав, надіслана ним ОСОБА_1 на Viber.

Враховуючи вищезазначене, в інтересах дитини, адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 49 - 51).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року).

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.

В даному випадку, згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан його здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, ніякого інтересу до дитини не проявляє.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини.

Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця м. Дніпропетровська, РНОКПП НОМЕР_2 , у відношенні до його неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 18 травня 2023 року.

Суддя Наумова О.С.