14.11.2023 Єдиний унікальний номер 205/9543/23
Провадження № 4-с/205/51/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , як правонаступниці боржника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на бездіяльність державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною скаргою, з урахуванням уточнень мотивуючи свої вимоги тим, що вона 24 вересня 1982 року уклала шлюб з ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що 23 серпня 2023 року вона звернулась до Другої дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини, де їй повідомили про неможливість її вступу у спадщину через існування незакінчених виконавчих проваджень щодо її чоловіка. Вказує, що вона подала заяву про закінчення виконавчого провадження і зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 майна, та отримала відповідь від Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про неможливість закінчити виконавче провадження і зняти арешт з належного ОСОБА_1 майна. Посилається, що для захисту її прав, як правонаступника боржника ОСОБА_1 , необхідно визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та скасувати арешт на майно. У зв`язку з чим просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Катерини Астапенкової щодо невжиття заходів задля закінчення виконавчого провадження і зняття арешту з майна, що належало ОСОБА_1 , а саме: з 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати посадових осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винести постанову про закінчення виконавчого провадження і зняття арешту з майна ОСОБА_1 ; скасувати арешт на майно, що належало ОСОБА_1 , а саме: з 1/3 частини вищевказаної квартири, постанова про арешт якого була винесена на підставі виконавчого листа №1-103/2010.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року відкрито провадження та призначено розгляд скарги.

Представником заінтересованої особи ОСОБА_3 було надано до суду відзив на скаргу, в якому просила відмовити в повному обсязі в задоволенні скарги та в обґрунтування якого зазначила, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебували: у період з 22 січня 2011 року по 13 квітня 2012 року виконавче провадження №24734107 з примусового виконання виконавчого листа №1-103, виданого 24 січня 2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію всього майна, що належить ОСОБА_1 , щодо якого державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» 13 квітня 2012 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві; у період з 12 січня 2015 року по 23 жовтня 2018 року перебувало виконавче провадження №46012341 з примусового виконання виконавчого листа №1-103/2010, виданого 24 січня 2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію всього майна, що належить ОСОБА_1 , щодо якого державним виконавцем на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» 23 жовтня 2018 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Зазначає, що вказані виконавчі провадження були знищені на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби і приватними виконавцями через закінчення строків їх зберігання. Посилається також на те, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент перебування виконавчого документу на примусовому виконанні у відділі, та п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника, що свідчить про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 . Вказує, що в цьому випадку зняття арешту з майна боржника здійснюється виключно в рамках позовного провадження. Посилається, що в порушення постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» скаржником зазначено ВДВС відповідачем, який має бути залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Наголошує, що скаржником не надано доказів на підтвердження того, що її права буди порушені саме діями зацікавленої особи, тобто скаржник невірно визначився з колом осіб у справі, їх процесуальним статусом та не довів своїх вимог, що є її процесуальним обов`язком. Вказує, що скаржником пропущений строк для подання вказаної скарги, оскільки постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесена у 2007 році, тобто скаржник знала про можливе порушення свого права та мала звернутися до суду з відповідною скаргою в межах строків, встановлених чинним ЦПК України.

Представником скаржника ОСОБА_4 надано суду відповідь на відзив, в якій він просив суд задовольнити скаргу у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що у своїй заяві до ВДВС скаржник просила не просто зняти арешт з майна боржника, а поновити та закінчити виконавче провадження щодо її чоловіка у зв`язку з його смертю, а також зняти арешти. Посилається, що скарга була подана в рамках процедури визначеної главою 7 ЦПК України і посилання на постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» не можна застосовувати, а орган ВДВС плутає дві процесуально різні процедури зняття арешту з майна в судовому порядку. Посилається також на те, що нею оскаржується саме бездіяльність виконавчої служби щодо небажання зняти арешт необхідність в якому відпала. Зазначає, що звернення з вимогою щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту з посиланням на постанову Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі №206/2832/21.

Крім того, представником заінтересованої особи ОСОБА_3 було направлено до суду додаткові пояснення до відзиву на скаргу, в яких зазначено, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, з посиланням на правові висновки, зокрема постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №740/3240/10. Зазначає, що оскільки у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника під час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, а на цей час виконавче провадження є знищеним, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з належного скаржнику майна.

Представник скаржника адвокат Савко В.В. надав до суду заяву про розгляд скарги за відсутності сторони скаржника, скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у своєму відзиві просила розглядати справу без участі представника на підставі наявних доказів, відмовити в задоволенні скарги та всі витрати по справі покласти на скаржника.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали скарги, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

З довідки ВП-спецрозділ від 20 вересня 2023 року щодо виконавчого провадження №24734107 судом встановлено, що виконавчий документ щодо боржника ОСОБА_2 надійшов до державного виконавця 22 лютого 2011 року на підставі виконавчого листа №1-103 від 24 січня 2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська та 13 квітня 2012 року повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) (а.с. 49-51).

Матеріалами справи підтверджено, що 12 січня 2015 року старшим держаним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дмитрієвою С.В. було відкрито виконавче провадження №46012341 з виконання виконавчого листа №1-103/2010, виданого 24 січня 2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію особистого майна, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 52).

Також судом встановлено, що 23 жовтня 2018 року заступником начальника відділу Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Єремєєвою О.О. повернуто стягувачу виконавчий лист №1-103/2010, виданий 24 січня 2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, на підстав п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а. с. 53).

З наявного у справі свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , судом встановлено, що 24 вересня 1982 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб у відділі РАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, після чого дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 , про що внесено запис №1525 (а. с. 5).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданим Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а. с. 6).

В матеріалах справи також наявна заява ОСОБА_1 до Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 23 серпня 2023 року про прийняття нею всього належного майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 4).

Згідно інформації наданої виконавчою службою у листі №130483 від 05 вересня 2023 року, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) станом на 01 вересня 2023 року перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1-103/2010 щодо конфіскації особистого майна, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але у відділу відсутня можливість закінчити виконавче провадження та зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 (а. с. 3).

Оцінюючи доводи скаржника щодо бездіяльності державного виконавця, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті ЦПК України - 55 та 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому ст. 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи ст. 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями ст. 55 ЦПК України.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі ст. 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі ч. 5 ст. 442 ЦПК України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як у межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.

Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва в усіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва.

Вищевикладене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 16 лютого 2021 року у справі №911/3411/14 та від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10.

У справі що розглядається судом встановлено, що особа, яка подала скаргу, не була залучена стороною виконавчого провадження і не вирішувалось питання процесуального правонаступництва ОСОБА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_1 , який був боржником у виконавчих провадженнях №24734107 та №46012341.

При зверненні до суду сторона скаржника стверджує, що наявність не скасованого арешту на спадкове майно є перешкодою для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Крім того, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ЗУ «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 24 травня 2021 року в справі №712/12136/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Отже, під час розгляду судом скарги встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, яка полягає у не знятті арешту з майна боржника, накладеному в межах виконавчих проваджень в яких скаржник процесуального статусу сторони виконавчого провадження не мала і не має, то суд дійшов висновку, що скаржник не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку ст. 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке завершене.

Разом із тим, слід роз`яснити скаржнику, що у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття з нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі №463/3251/22.

Керуючись ст. ст. 10, 247, 257, 353, 447 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , як правонаступниці боржника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на бездіяльність державного виконавця відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. У разі якщо ухвалу було поставлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.П. Терещенко

.