г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/394/22
Номер провадження 2/213/1319/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Мазуренко В.В.,

секретар судового засідання Гусарової О.С.,

за відсутності сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №213/394/22 за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що підприємство за специфікою своєї виробничої діяльності надає послуги з централізованого опалення/ постачання теплової енергії населенню (споживачам), в тому числі відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювала, в результаті чого за період з 01 жовтня 2013 року по 30 листопада 2021 року виникла заборгованість у розмірі 17945,64 грн, заборгованість за абонентське обслуговування складає 7,01 грн. Внаслідок порушення відповідачем вимог чинного законодавства та наявності заборгованості з оплати за отримані послуги, позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 7309,43 грн та 3% річних у розмірі 1838,26 грн. Позивач просить стягнути на свою користь з відповідача зазначені суми заборгованості, інфляційні втрати та 3% річних.

У судове засідання представник позивача не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представником позивача надані письмові пояснення в яких зазначає, що позивач є надавачем житлово-комунальних послуг в Інгулецькому районі м. Кривого Рогу з жовтня 2013 року. Відповідно до приписів Закону України Про природні монополії АТ Криворізька теплоцентраль належить до субєктів природної монополії та як монополіст, згідно Закону України Про теплопостачання, не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності можливостей та приєднання споживача до теплової енергії.

Постачання теплоносія відповідачу протягом всього періоду проводилось не порушуючи вимог чинного законодавства та щорічних розпоряджень Виконавчого комітету Криворізької міської Ради Дніпропетровської області «Про початок та закінчення опалювального періоду. Оскільки від відповідача не надходило жодних претензій чи заяв щодо незаконного нарахування оплати або щодо порушення порядку надання послуги з централізованого опалення, вважають, що така послуга надана належним чином та в повному обсязі в період з 01.10.2013 по 30.11.2021. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , за якою надавались комунальні послуги, отже є належним споживачем та зобов`язана здійснювати оплату за надані послуги протягом вказаного періоду.

Вартість опалення для населення затверджувалась відповідними Постановами Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Така інформація є загальнодоступною.

Також вказує, що відповідачем частково здійснювалась оплата наданих послуг, отже остання визнавала наявність боргу. Перебіг строку позовної давності переривався проведенням оплати.

Крім того, зазначає, що Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вважає, що оскільки перебіг трирічної позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості з 02.04.2017. Позовні вимоги вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності зазначеної в позові суми заборгованості. Розрахунки позивача є односторонніми арифметичними нарахуваннями та не містять перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Позивачем не надані копії рішень про затвердження тарифів. Сума боргу не доведена.

Також у відзиві вказує, що позивач намагається стягнути з відповідача заборгованість поза межами строку позовної давності. Просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

В письмових поясненнях від 03.10.2023 представник відповідача зазначила, що в постанові від 23.12.2020 у справі №127/23910/14-ц ВС дійшов висновку, що часткова сплата боржником суми боргу чи сум санкцій свідчить про визнання ним боргу. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини, то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших частин платежу.

Сплата відповідачкою платежів у березні 2018 року та раніше не свідчить про визнання нею заборгованості за увесь спірний період. Сплачена сума в березні 2018 року збігається із поточним нарахованим платежем. Крім того ці платежі були проведені поза межами трирічного строку позовної давності, обрахованого від дня подачі позову.

Враховуючи подані сторонами відзив та письмові пояснення, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

15 лютого 2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13 липня 2022 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

19 травня 2023 року відповідачем подана заява про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 19 липня 2023 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду з викликом сторін.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає встановленими такі обставини.

ОСОБА_1 є власником квартири

АДРЕСА_2 з 14 червня 2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.6) та відповідно є споживачем послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» за вказаною адресою. Відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно з наданим до суду детальним розрахунком заборгованості, сума боргу за послугу з постачання теплової енергії до квартири відповідача за період з 01 жовтня 2013 року по 30 листопада 2021 року становить 17945,64 грн, заборгованість за абонентське обслуговування складає 7,01 грн (а.с.7-8).

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст.67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів.

Згідно із статтею 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказаною статтею встановлено презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року №2633-IV, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила), які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2004 року, який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ч.2 ст.3 Закону).

Частина 4 ст. 5 Закону - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на природний газ, тарифів на транспортування та постачання підприємствам і організаціям, які виробляють та надають житлово-комунальні послуги населенню.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2004 року, передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини 3 вказаної вище статті встановлено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Пунктом 3 ч.2 ст. 21 Закону на виконавця покладено обов`язок підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», 2004 року, плата за послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 18 Правил було передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно з пунктом 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Встановлено судом, що між сторонами договір на надання житлово-комунальних послуг не укладався, однак факт відсутності договору на надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Такий правовий висновок викладений в Постанові ВСУ від 20.04.2016 по справі 6-2951цс15.

01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 якого до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Виходячи з п.12, 21 Правил №630 нарахування оплати за послуги централізованого опалення квартири не залежить від кількості зареєстрованих осіб в квартирі, а визначається відповідно до розміру опалювальної площі. Таким чином, власник квартири зобов`язаний здійснювати оплату комунальних послуг за опалення незалежно від фактичного користування вказаними послугами.

Відповідно до змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», внесених Законом України №1060-ІХ від 03.12.2020 (набрав чинності 01.05.2021), договірні відносини між АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживачами врегульовані індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії (Типовий індивідуальний договір від 01.10.2021). Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу та плати за абонентське обслуговування. Після опублікування позивачем 01.10.2021 Типового індивідуального договору про надання послугу з постачання теплової енергії та відсутності заперечень споживачів щодо обрання такої моделі договірних відносин, з 01.11.2021 вважається що такий договір укладено між позивачем і відповідачем. Тому з листопада 2021 року позивачем здійснено нарахування плати за абонентське обслуговування. Відповідно до договору вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Розмір тарифу зазначається на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця.

Вартість опалення для населення визначалось: Рішенням виконавчого комітету Криворізької міської Ради №53 від 17.01.2008 року. З 01 липня 2014 року та в подальші роки, вартість опалення для населення затверджена відповідно до Постанов Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Інформація про вартість опалення та тарифи на комунальні послуги є загальнодоступною для населення.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із детального розрахунку позивача видно, що нарахування оплати за надані послуги здійснюється на опалювальну площу 29,2 кв.м. Споживачем частково здійснювалась оплата за отримані послуги з централізованого опалення: в січні 2014 року в сумі 47,28 грн, в лютому 2014 року 47,35 грн, в березні 2014 року 47,35 грн, в травні 2014 року 47,40 грн. В березні 2017 року нарахування склали 529,33 грн, оплата проведена на суму 881,69 грн, в травні 2017 року нарахування відсутнє, оплата склала 381,69 грн; в січні 2018 року нараховано 579,14 грн, сплачено 1624,62 грн, в лютому 2018 року нараховано 689,42 грн, сплачено - 280,00 грн, в березні 2018 року нараховано 689,14 грн, сплачено 690,00 грн. В подальшому оплата споживачами за надані послуги не здійснювалась.

Оскільки відповідач частково сплачувала за комунальні послуги позивача, що свідчить про те, що вона отримувала такі послуги, із заявами чи скаргами щодо неправильного нарахування вартості отриманих послуг, неповноти розрахунків або для здійснення перерахунку нарахованих платежів, відповідач до АТ «Криворізька теплоцентраль» не зверталась, таких доказів суду не надано.

Також стороною відповідача не надано свого розрахунку нарахувань за спожиті послуги із зазначенням проведених оплат. Клопотань про витребування у позивача інших доказів на обґрунтування правильності розрахунків відповідач та його представник суду не заявляли.

З огляду на викладене суд не може прийняти до уваги твердження відповідача у відзиві щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за недоведеністю та необґрунтованістю розрахунку боргу.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, про який було заявлено стороною відповідача, суд приходить до наступного.

Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2020 року у справі № 6-2891цс18 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі №6-1457цс16, міститься правовий висновок, відповідно до якого вказано, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В даному випадку перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку, тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення споживачем терміну внесення чергової щомісячної оплати.

Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно, від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Така правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Як встановлено судом, протягом вказаного періоду виникнення заборгованості, а саме в січні 2014 року, в лютому 2014 року, в березні 2014 року, в травні 2014 року, в березні 2017 року, в травні 2017 року; в січні 2018 року, в лютому 2018 року, в березні 2018 року відповідачем здійснювалась часткова оплата послуг з теплопостачання. В деякі місяці оплата здійснювалась в розмірі, що перевищувала нарахування за послугу.

Суд зауважає що позивач надав достовірні дані внесення часткової сплати коштів відповідачем за послуги з теплопостачання. Відповідач не заперечувала проти дат та розмірів внесення платежів. Квитанції про здійснену оплату з посиланням у них на періоди такої оплати належить надати відповідачем, аби спростувати твердження позивача.

Отже, з жовтня 2013 року відповідачами не здійснювалась в повному обсязі оплата за надані послуги з постачання теплової енергії, яка повинна бути сплачена до 20 листопада 2013 року, а тому з 21 листопада 2013 року позивач мав можливість реалізувати своє право щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку через суд.

Як встановлено судом, позовна заява надійшла до суду 02 лютого 2022 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2018 року включно.

Разом з тим, слід зазначити, що Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», на який посилається позивач, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України №540-IX, тобто саме з 02.04.2020 року, діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину.

17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з пунктом 2 цього Закону пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Отже, відповідно до наведених норм закону 20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX - закінчився 06 серпня 2020 року.

Аналогічні висновки щодо перебігу процесуальних строків містяться в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 932/3458/20 (провадження № 61-12447св20), від 16 червня 2021 року у справі № 675/1437/19 (провадження № 61-2867св21).

Разом із тим, позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з даним позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 261 ЦК України.

З урахуванням вказаного відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до відповідача про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 7644,27 грн.

Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з січня 2019 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, сплата відповідачем за послуги теплопостачання в березні 2018 року не перериває трирічного строку позовної давності, що відраховується з дня подачі позову до суду.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення солідарно з відповідачів на його користь інфляційних втрат в розмірі 7309,43 грн, нарахованих за період з грудня 2013 року по грудень 2021 року та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1838,26 грн, нарахованих за період з 01.11.2013 по 31.12.2021, та надав відповідні розрахунки.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносила в повному обсязі плату за надані позивачем комунальні послуги,суд доходить висновку, що наявні правові підстави для стягнення інфляційних втрат за період з лютого 2019 року в розмірі 1232,57 грн, трьох відсотків річних за період з 01 січня 2019 року в розмірі 560,36 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідач не надала будь-яких доказів на спростування правильності нарахувань позивачем сум заборгованості по оплаті за надані послуги з централізованого опалення, своїх розрахунків не навела.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлено, що позивач свої обов`язки з надання послуг з централізованого опалення/ постачання теплової енергії виконував, доводи позивача щодо наявності заборгованості нічим не спростовуються, факт наявності заборгованості не спростований відповідачем, суд вважає доведеним факт утворення заборгованості за отримані комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , яка підлягає стягненню з відповідача за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 10301,37 грн. Також підлягає стягненню з відповідача заборгованість із сплати за абонентське обслуговування в розмірі 7,01 грн, інфляційних втрат в розмірі 1232,57 грн, трьох відсотків річних в розмірі 560,36 грн, а всього 12101,31 грн. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог (12101,31 * 2481,00/27100,34), а саме 1107,86 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 253, 256, 261, 267, 509, 525, 526, 625 ч.2, 322 ЦК України, ст. 67 ЖК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за послугу з централізованого опалення (постачання теплової енергії), яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 10301 (десять тисяч триста одна) грн 37 коп, заборгованість із сплати за абонентське обслуговування в розмірі 7 (сім) грн 01 коп, інфляційні втрати в розмірі 1232 (одна тисяча двісті тридцять дві) грн 57 коп, три відсотки річних в розмірі 560 (п`ятсот шістдесят) грн 36 коп, а всього 12101 (дванадцять тисяч сто одна) грн 31 коп.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі 1107 (одна тисяча сто сім) грн 86 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична,1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП НОМЕР_2 .

Дата складання повного тексту судового рішення 28 листопада 2023 року

Суддя В.В. Мазуренко