Справа № 199/3237/23
(2/199/1581/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

07.11.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: прокурора Махсма С.П.,

представника відповідача Сіріньок О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_1 , Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди,

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся прокурор із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 19 листопада 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чекідою О.І. зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1186 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів (номер запису про державну реєстрацію права власності 34257657). Підставою для державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку став наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 жовтня 2019 року №4977-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення». Разом з тим, відповідно до наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області копії наказу за аналогічними реквізитами (номером та датою прийняття), вказаним наказом насправді надався дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, як розташована на території Мангушської селищної ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів. Крім того, згідно з наданими Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області листом №10-5-0.3-306/2-2.3 від 16 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_1 звертався до Управління із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, дозвіл на що було надано наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 19 липня 2019 року №3373-СГ. Однак, наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 22 жовтня 2019 року №5410-СГ Управлінням відмовлено відповідачу ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області з кадастровим :03:000:1186 та наданні цієї земельної ділянки у власність. В подальшому Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області не приймалось ніяких наказів відносно ОСОБА_1 щодо затвердження документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки. Таким чином, прокурор стверджує, що державною ніколи не приймалось рішення про відчуження спірної земельної ділянки, а тому остання вибула з державної власності поза її волею. Окрім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 22 листопада 2019 року передана відповідачем ОСОБА_1 в оренду відповідачу ДП «Ілліч-Агро Донбас» на 10 років. Послався прокурор і на те, що внаслідок змін у земельному законодавстві на момент звернення до суду із даним позовом землі державної власності, якими на момент виникнення спірних правовідносин розпоряджалось Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, перейшли у комунальну власність, а тому з 27 травня 2021 року уповноваженим органом на розпорядження спірною земельною ділянкою з огляду на розпорядження Кабінету Міністрів України №710-р від 12 червня 2020 року є Нікольська селищна рада Маріупольського району Донецької області, а тому саме її зазначено позивачем справі. При цьому, оскільки вказаний позивач дотепер з об`єктивних причин не вжив жодних заходів щодо звернення до суду із аналогічним позовом про повернення земельної ділянки у комунальну власність, прокурор звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд витребувати у обох відповідачів спірну земельну ділянку на користь позивача, а також скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за ДП «Ілліч-Агро Донбас», припинивши таке право. Судові витрати прокурор просив покласти на відповідачів.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року, постановленою без виходу нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» про зупинення провадження у справі.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2023 року, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотань прокурора про виклик свідка, про витребування доказів, а також частково залишено без розгляду та частково відмовлено у задоволенні клопотання представника ДП «Ілліч-Агро Донбас» про витребування доказів.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року, постановленою без виходу нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, пославшись також на те, що оригіналом наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 жовтня 2019 року №4977-СГ є електронна його версія «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою», яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, паперову копія якого прокурор долучив до справи. В той же час, наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 жовтня 2019 року №4977-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без змін цільового призначення», на підставі якого зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_1 , насправді не видавався, має ознаки підробки. Підтвердив прокурор у судовому засіданні відсутність у нього, сторони позивача, а також за місцем зберігання паперового оригіналу наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 жовтня 2019 року №4977-СГ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою». Послався прокурор на неподання стороною відповідача належних доказів отримання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у власність, зокрема неподання наказу про затвердження проекту землеустрою, а також наявність системи у незаконному заволодінні земельними ділянками за підробленими документами з метою формування земельного «банку» ДП «Ілліч-Агро Донбас». Також прокурор послався на те, що реєстрація спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не може підтверджувати правомірність її набуття у власність ОСОБА_1 , оскільки підтверджує лише факт формування земельної ділянки як окремого об`єкту цивільних прав, вирок суду за ст.358 КК України не може бути єдиним доказом підробки наказу, у колективній скарзі працівників ГУ Держгеокадастру в Донецькій області не йшлося про підроблення якихось документів (наказів), а в акті перевірки ГУ Держгеокадастру в Донецькій області зафіксовані порушення діловодства, які, за твердженням прокурора, не призвели до порушення функціонування установи, скасування будь-яких рішень чи наказів, не встановлено і фактів підробки документів тощо.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, правом на подання відзиву не скористався.

Представник відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості, безпідставності та недоведеності, надала суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову та вказала на відсутність підстав для витребування спірної земельної ділянки у орендаря ДП «Ілліч-Агро Донбас», оскільки відсутні підстави для вважати, що ОСОБА_1 не набув права власності на спірну земельну ділянку, а також спірна земельна ділянка перебуває на тимчасово окупованій території України, а тому фізично (фактично) не перебуває у володінні та користуванні ДП «Ілліч-Агро Донбас». Послалась представник відповідача і на те, що позовні вимоги не доведені належними та допустимим доказами, оскільки відсутній оригінал наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 жовтня 2019 року №4977-СГ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою» на ім`я ОСОБА_2 , на який посилається прокурор, відсутній доступ до Державного земельного кадастру, а інформація на офіційному сайті про накази ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є достовірним джерелом підтвердження наявності оригіналу наказу, на який посилається прокурор. Крім того, представник відповідача послалась на те, що прокурором не обґрунтовано належним чином, який саме із двох наказів за відсутності оригіналу у прокурора є справжнім. Зі змісту колективної скарги працівників ГУ Держгеокадастру у Донецькій області вбачається вивезення та втрати великого обсягу документів вказаного управління його посадовими особами, прийняття та одноосібне підписання незаконних наказів, а тому надані прокурором копії наказів не можуть належними та допустимим доказами у справі. Крім того, представник відповідача вказала, що реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі підтверджує законність її отримання у власність ОСОБА_1 , оскільки якщо документація з землеустрою щодо нової земельної ділянки не відповідає законодавству, то така документація не підлягає погодженню, а земельна ділянка реєстрації у Державному земельному кадастрі. На думку представника відповідача прокурор не мав прав на представництво інтересів держави та звернення до суду із даним позовом через відсутність виняткових обставин та умов, передбачених законом ст.23 Закону України «Про прокуратуру», створив умови для того, щоб позивач не проводив будь-яку самостійну перевірку повідомлених йому обставин. Витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_1 суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, оскільки ризик будь-якої помилки державного органу (наявність двох наказів, що суперечать один одному) має покладатись на саму державу, помилки не можуть виправлялись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Наразі відсутня об`єктивна необхідність позбавлення відповідач ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку з метою задоволення суспільного чи публічного інтересу, зокрема тому, що спірна земельна ділянка знаходиться на тимчасово окупованій території України. Крім того, витребування земельної ділянки є непропорційним втручанням у права відповідача ОСОБА_1 , зумовить повторне проходження останнім процедури набуття у власність спірної земельної ділянки, що надмірним індивідуальним тягарем.

В своїй відповіді на відзив прокурор заперечив твердження представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» про те, що вказаний відповідач є законним орендарем спірної земельної ділянки, оскільки остання вибула з власності держави поза її волею у незаконний спосіб на підставі підробленого документу, а також заперечив недоведеність вимог належними, достовірними та допустимими доказами, оскільки висновки прокурора гуртуються на документах, отриманих від ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яке було уповноваженим органом на розпорядження спірної земельної ділянки. Не погодився прокурор і з твердженнями представника відповідача про те, що реєстрація спірної земельної ділянки кадастровими реєстраторами підтверджує законність її отримання відповідачем ОСОБА_1 , оскільки відсутні докази, що саме ОСОБА_1 є замовником проекту землеустрою. Заперечив прокурор і посилання представника відповідача про відсутність у прокурора права на звернення до суду із даним позовом, пославшись на дотримання вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру», що докладно виколено у тексті позову, а також заперечив посилання на порушення витребуванням спірної земельної ділянки ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Представником відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» надано суду письмові пояснення, в яких представник просила відмовити у задоволенні позову, пославшись завершення в 2021 року ГУ Держгеокадастру у Донецькій області інвентаризації земель державної власності в Донецькій області шляхом складення переліків відповідних земельних ділянок, серед яких відсутня спірна земельна ділянка, що спростовує твердження прокурора про вибуття такої земельної ділянки позва волею держави. Заперечила представник відповідача твердження прокурора про те, що сканована копія письмового наказі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 жовтня 2019 року №4977-СГ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою» на ім`я ОСОБА_2 є оригіналом документу та офіційним електронним документом, оскільки згідно Інструкції з діловодства у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру накази оформлюються і зберігаються в паперовій формі, а вже потім їх копії шляхом сканування вносяться і реєструються в СЕД «ДОК ПРОФ». Дії ГУ Держгеокадастру у Донецькій області за ознаками недбалості та халатності не є добросовісними, а ризик будь-якої помилки державного органу має покладатись на саму державу, а позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку через помилку та суперечливу поведінку державного органу не переслідує державного чи суспільного інтересу та має ознаки непропорційного втручання держави у право на мирне володіння майном.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за наведеної явки у часників справи.

Вислухавши прокурора та представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас», дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 16 липня 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га ріллі у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області. Копія клопотання наявна у справі.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 19 липня 2019 року №3373-СГ було надано відповідачу ОСОБА_1 запитуваний ним дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що підтверджується копією відповідного наказу.

11 вересня 2019 року відділом у Нікольському району ГУ Держгеокадастру у Донецькій області здійснено державну реєстрацію спірної земельної ділянки, яку бажав отримати у власність відповідач ОСОБА_1 , в Державному земельному кадастрі, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 22 липня 2019 року, складеного ТОВ «Центр експертно-геодезичного забезпечення». Спірній земельній присвоєно кадастровий номер :03:000:1186, визначено площу у 2 га та цільове призначення ведення особистого селянського господарства. Місцезнаходження вказаної земельної ділянки Донецька область Нікольський район, на території Темрюцької сільської ради. Складено кадастровий план земельної ділянки. Таким чином, спірна земельна ділянка стала об`єктом цивільних прав. Викладені обставини підтверджуються копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з додатком.

02 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про затвердження «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області, за межами населених пунктів» та передати цьому відповідачу у власність таку земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:1186, площею 2 га (рілля) із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів. Копія наказу наявна в матеріал справи.

19 листопада 2019 року приватним нотаріусом Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_1 . Підставою зазначено наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року. Викладені обставини підтверджуються копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому матеріали справи містять копію вищевказаного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, на підставі якого відбулась державна реєстрація права власності відповідача ОСОБА_1 . Згідно копії означеного наказу, яка містить всі реквізити офіційного документу, вирішено надати відповідачу ОСОБА_1 безоплатно у власність спірну земельну ділянку, вказано, що право власності виникає з моменту його державної реєстрації.

22 листопада 2019 року між відповідачами укладено договір оренди землі №608, за умовами якого ОСОБА_1 передав ДП «Ілліч-Агро Донбас» в оренду на 10 років спірну земельну ділянку. А 13 грудня 2019 року відбулась державна реєстрація за ДП «Ілліч-Агро Донбас» права оренди спірної земельної ділянки на підставі зазначеного договору. Викладені обставини підтверджуються копією договору оренди з додатком, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В той же час, прокурором надану суду іншу копію наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, зміст якої (окрім реквізитів дати, номеру, підписанта) суттєво відрізняється від змісту копії наказу, а саме зазначеним наказом вирішено надати громадянину ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Мангушської селищної ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Також прокурором надано суду копію наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 22 жовтня 2019 року №5410-СГ, зі змісту якої вбачається прийняття рішення про відмову відповідачу ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки з підстав невідповідності землевпорядної документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою.

Обидві копії вищевказаних наказів отримані прокурором за наслідками запиту до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яке своїм листом від 16 лютого 2023 року №10-5-0.3-306/2-2.3 надіслало електронні копії означених наказів, вказавши на відсутність інших наказів, що стосуються спірної земельної ділянки, тобто заперечивши видачу та існування наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, на підставі якого відбулась державна реєстрація права власності відповідача ОСОБА_1 . Копія запиту прокуратури та листа ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наявні у справі.

Разом з тим, судом з наявних матеріалів цивільної справи, а також у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено відсутність у сторін та ГУ Держгеокадастру у Донецькій області оригіналу у паперовій формі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, а також безрезультативність дій щодо його віднайдення прокурором. При цьому сторона відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас», користуючись своїм правом, передбаченим ст.95 ч.6 ЦПК України вимагала у прокурора надати суду для ознайомлення оригінал наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою» на ім`я ОСОБА_2 , яким прокурор обґрунтовує свої позовні вимоги.

Окрім того, судом також встановлено, що в період з 31 жовтня 2019 року по 08 листопада 2019 року Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру проведено перевірку деяких питань діяльності ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, за наслідками чого складено відповідний акт. Згідно копії такого акту в ході перевірки виявлено, що 04 листопада 2019 року в Головному управлінні відсутні оригінали наказів із розпорядженням землями сільськогосподарського призначення, які видано Головним управлінням до 04 жовтня 2019 року включно. Відповідно до письмових пояснень начальника відділу державного геодезичного нагляду Головного управління Павлюка Д.М. оригінали наказів, які знаходились за адресою АДРЕСА_1 (попередня адреса Головного управління) 06 серпня 2019 року були вивезені до нового приміщення Головного управління за адресою Донецька область, м. Маріуполь, пл. Машинобудівників, 1 до кабінету, в якому розміщені працівники управління землеустрою та охороною земель та відділу ринку та оцінки земель Головного управління. Працівники, які відповідали за зберігання наказів, начальник відділу розпорядження сільськогосподарськими землями звільнено. Станом на 03 жовтня 2019 року оригінали наказів щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення з 2015 року по 2019 року та відповідні клопотання фізичних та юридичних осіб знаходились у приміщенні Головного управління. Вранці 04 жовтня 2019 року оригінали наказів та відповідні клопотання вже були відсутні з невідомих причин, будь-які заходи Головним управлінням до 04 листопада 2019 року не вживались. Оригінали клопотань з відповідними матеріалами щодо розпорядження сільськогосподарськими землями з 2015 року по 2018 рік також відсутні в приміщенні Головного управління, відповідальних осіб за збереження наказів у Головному управлінні не визначено. Тільки 06 листопада 2019 року працівниками Головного управління складено акт про крадіжку документів та викликані співробітники поліції для документування факту вилучення документів (розпочато кримінальне провадження). До системи «ДОК ПРОФ» сканувались підписані та зареєстровані накази без листа погодження, що при відсутності оригіналів наказів не дає можливості визначити, чи були вони погоджені відповідними спеціалістами Головного управління. Копія акту перевірки наявна в матеріалах справи.

08 листопада 2019 року до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, Національному агентству України з питань державної служби, Прем`єр-міністру України, офісу Президента, Донецькій обласній державній адміністрації була подана колективна скарга трудового колективу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області на дії в.о. начальнику вказаного управління. У скарзі зазначено, серед іншого, про вивезення в невідомому напрямку документації Головного управління його керівництвом. Викладені обставини підтверджується копією відповідної скарги.

Наказами ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №26-ОТГ від 28 січня 2021 року та №48-ОТП від 26 лютого 2021 року за результатами проведеної інвентаризації земель державної власності сільськогосподарського призначення по Донецькій області, які прийняті на виконання змін у законодавстві, зокрема п.24 Перехідних положень ЗК України, Указу Президента України від 15 жовтня 2020 року №449/2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформи у сфері земельних відносин», постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 20202 року №1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», вирішено передати Нікольській селищній раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані в адмінмежах Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області за межами населеного пункту. При цьому додатки до таких наказів, які містять вичерпний перелік земельних ділянок державної власності, що передаються у комунальну, не містять спірної земельної ділянки. Наведені обставини підтверджуються копіями означених наказів з додатками, а також копією листа ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 липня 2023 року №29-5-0.3-1436/2-23.

Також судом встановлено, що 13 квітня 2022 року ДП «Ілліч-Агро Донбас» звернулось до ГУ Національної поліції України та Центру управління Служби безпеки України із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якому повідомлено серед іншого про втрату підприємством з 24 лютого 2022 року доступу до свого офісу, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , і можливості вивезти з нього оригінали документів, серед яких були договори оренди землі, міни, емфітевзису, документи, що підтверджують нарахування та оплату орендної плати, технічна документація на землю. В подальшому відповідачу ДП «Ілліч-Агро Донбас» з відкритих джерел стало відомо, що йог офіс внаслідок бойових дій зруйновано (будівля вигоріла у березні). Наведені обставини підтверджуються копію заяви про вчинення кримінального правопорушення, копією поштової документації, копією витягу з ЄРДР.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок), Закону України «Про державний земельний кадастр», Порядком ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (далі Порядок №1051).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Нормою ст.2 ЗК України встановлено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

За змістом ст.ст.81, 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ч.ч.6, 7, 8 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст.186-1 цього Кодексу.

Згідно ст.186-1 ч.ч.1, 4-6 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Органи, зазначені в ч.1 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Нормою ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За змістом ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки) підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.

За змістом положень ст.ст.193, 195, 202 ЗК України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Основними завданнями ведення державного земельного кадастру є забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Відповідно до п.12 Порядку №1051 відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом.

Згідно ст.24 ч.1 Закону України «Про державний земельний кадастр», п.107 Порядку №1051 державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку.

За змістом ст.24 ч.3 Закону України «Про державний земельний кадастр», п.109 Порядку №1051 державна реєстрація земельних ділянок здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

За змістом норм ст.24 ч.4 Закону України «Про державний земельний кадастр», п.110 Порядку №1051 для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа.

Пунктом 112 Порядку №1051 передбачено, що після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання до органів, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі. До Поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї.

Пунктом 113 Порядку №1051 передбачено, що державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

Відповідно до ст.122 ч.4 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

27 травня 2021 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким розділ Х Перехідні положення ЗК України доповнено п.24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім вичерпного переліку виключень, наведених у цьому ж пункті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності.

За змістом положень ст.13 Конституції України, ст.ст.80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

За змістом норм ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.12 ЗК України до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положеннями ст.12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Положеннями ст.1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

В свою чергу, відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Одним із джерел доказів є письмові докази.

Відповідно до ст.95 ч.ч.1, 2, 6 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, керуючись наступним.

Так, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду встановити дійсного власника такого майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.387 ЦК України.

Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів стст.ст.387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року.

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то прокурор, мотивуючи свої позовні вимоги щодо наявності підстав для задоволення віндикаційного позову та витребування спірної земельної ділянки, посилається на підроблення і не видання наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року у тій його версії, на підставі якої відбулась державна реєстрація права власності відповідача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. На підтвердження своїх тверджень прокурор надає іншу копію наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, яка за своїм змістом суперечить тій копії наказу, на підставі якої відбулась державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку, оскільки надана прокурором копія наказу стосується іншої особи, іншої земельної ділянки та іншого предмету (надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а не надання спірної земельної ділянки у власність). Разом з тим, обидві копії наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року є сканкопіями паперової форми наказу (оригіналу), мають однакові реквізити (дату, підписанта, видавника, штрих-коди тощо), про існування версії наказу, наданої прокурором, за твердженнями представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» відповідачам не відомо взагалі. Також представник відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» в судовому засіданні посилалась на те, що надані прокурором копії наказу №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року та №5410-СГ від 22 жовтня 2019 року, якими мотивуються позовні вимоги, відповідачу ОСОБА_1 їх видавником не надсилались. Матеріали цивільної справи дійсно не містять доказів направлення і отримання таких наказів. Відтак, викладені обставини зумовили виникнення у представника відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» сумнівів в достовірності тієї версії наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, на сканкопії якої ґрунтуються в першу чергу позовні вимоги прокурора, представником вказаного відповідача в ході розгляду справи неодноразово порушувалось питання щодо надання прокурор, стороною позивача суду для огляду оригіналу вказаного наказу. Однак, з пояснень прокурора в судовому засіданні, а також з наявних у справі доказів, наданих сторонами, зокрема акту перевірки діяльності ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, судом встановлено факт втрати оригіналу наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року серед низки інших, виданих до 04 жовтня 2019 року. Викладені обставини в контексті ст.95 ч.6 ЦПК України не дозволяють суду прийняти до уваги як належний, допустимий та достовірний доказ ту сканкопію наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, на якій ґрунтуються позовні вимоги прокурора. Таким чином, в матеріалах справи наявні два варіанти сканкопії одного наказу (має бути лише один наказ), зміст яких суперечить один одному, а за відсутності оригіналу такого наказу (має бути паперова копія) жодна з його копій не спростовує одна одну і не може бути прийнята до уваги як доказ. Відтак, твердження прокурора та позивача в частині підробки та не видання тієї версії наказу Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, на підставі якої здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_1 , не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляд у справи, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неправомірне заволодіння відповідачем ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою, а отже і унеможливлює задоволення індикаційної позовної вимоги.

Надаючи вищевказану оцінку щодо недоведеності віндикаційної позовної вимоги, суд також враховує, що з огляду на зміни у земельному законодавстві, у випадку, якщо спірна земельна ділянка дійсно не передавалась у власність відповідачу ОСОБА_1 , а залишилась у власності держави, ГУ Держгеокадастру у Донецькій області мало включити її у перелік земельних ділянок, які передаються у комунальну власність. Натомість накази ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №26-ОТГ від 28 січня 2021 року та №48-ОТП від 26 лютого 2021 року, складені за результатами проведеної інвентаризації земель державної власності сільськогосподарського призначення по Донецькій області та прийняті на виконання змін у законодавстві, зокрема п.24 Перехідних положень ЗК України, не містять спірної земельної ділянки.

За таких обставин, враховуючи дотримання відповідачем ОСОБА_1 процедури отримання у власність спірної земельної ділянки, її реєстрацію у Державному земельному кадастрі як окремий об`єкт цивільних прав, державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку в контексті встановлених в ході розгляду справи фактичних обставин, суд приходить до висновку про відсутність наразі достатніх підстав для задоволення віндикаційної позовної вимоги.

Не підлягає задоволенню і друга позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, оскільки така позовна вимога є похідною та ґрунтується виключно на можливості задоволення позову в частині віндикаційної позовної вимоги, у задоволенні якої, як зазначалось вище, судом відмовлено. З тих же підстав не підлягає задоволенню і вимога про припинення права оренди, яка до того ж не є ефектними та належним способом захисту з огляду на внесення змін до норми ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка ще з 26 липня 2022 року не містить необхідності зазначення в рішенні суду про припинення відповідного речового права.

Щодо втручання у право відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння майном, суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Оцінюючи встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини спірних правовідносин сторін, враховуючи висновки, яких дійшов суд щодо віндикаційних позовних вимог, цілком логічним і обґрунтованим є висновок, що задоволення позову не буде правомірним втручанням у право відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння спірної земельною ділянкою, оскільки ані прокурором, ані позивачем не подано суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів незаконного заволодіння вказаним відповідачем земельною ділянкою, підробленості того варіанту наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №4977-СГ від 02 жовтня 2019 року, на підставі якого зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 .

При цьому критично суд оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» про те, що прокурор не мав права на звернення до суду із даним позовом, оскільки зазначений у позовній заяві позивач є належним (враховуючи зміни у законодавстві, зокрема розпорядження Кабінету Міністрів України №710-р від 12 червня 2020 року з додатком), а матеріали цивільної справи містять копію листування вказаного позивача та прокурора, зі змісту якого вбачається повне дотримання прокурором вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» щодо порядку та підстав набуття ним права на звернення до суду із даним позовом. Зокрема, листуванням підтверджено, що позивач не здійснював і не мав наміру здійснювати захист інтересів держави щодо спірної земельної ділянки шляхом звернення до суду із будь-яким позовом. Викладене узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 20202 року по справі №912/2385/18, а також у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2023 року по справі №372/948/19, від 06 вересня 2023 року по справі №308/15144/18, від 13 вересня 2023 року по справі №633/164/19.

Помилковим є твердження сторони відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» про неможливість витребування спірної земельної ділянки у її теперішнього титульного володільця шляхом пред`явлення до останнього віндикаційного позову саме лише через те, що спірна земельна ділянка знаходиться на тимчасово окупованій території України, оскільки відповідно до усталеної судової практики необхідною обов`язковою ознакою належного відповідача саме за віндикаційним позовом щодо нерухомого майна є реєстрація за таким відповідачем права власності на спірне нерухоме майно (принцип «книжкового володіння»/реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, від 01 березня 2023 року по справі №522/22473/15-ц).

Крім того, спираючись на вищевказаний принцип «книжкового володіння» для визначення належного відповідача за віндикаційним позовом, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки у відповідача ДП «Ілліч-Агро Донбас» і з тієї підстави, що за ДП «Ілліч-Агро Донбас» зареєстровано не право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а речове право на чуже майно право оренди спірної земельної ділянки.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів відповідачів, заявлених як підстави для відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені прокуратурою в ході розгляду справи, відшкодуванню їй не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.13, 41, 124, 143 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 11, 12, 15, 16, 172, 179, 181, 190, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 387, 330, 388, 1212, 1213 ЦК України, ст.2, 78-79-1, 80, 81, 83, 93, 116, 118, 122, 125, 126, 153, 186-1, 193, 195, 202, п.24 розділ Х Перехідні положення ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.12, 107, 109, 110, 112, 113 Порядку №1051, ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр», ст.ст.5, 6, 10, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», п.67 Порядку, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області (; адреса місцезнаходження: 87501, Донецька область, м. Маріуполь, пл. Мічмана Павлова, 10) в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області (; адреса місцезнаходження: 87000, Донецька область, Маріупольський район, смт. Нікольське, вул. Свободи, 87) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ), Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (; адреса місцезнаходження: 87504, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Семашка, 15, 4 поверх, к.405) про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко