ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9010/23 Справа № 201/9425/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, Управління-служба в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни

на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житла, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах, а їх представник в судовому засіданні посилалися на те, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - позивачка, на цей час повнолітня. Під час шлюбних відносин вони з чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 150.9 кв. м., яку використовували для проживання всієї родини. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою. Через поведінку чоловіка сімейне життя не склалося, дружина вирішила розірвати шлюб з ним, звернулася з позовом та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року шлюб між цим подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживала на час подання позову до суду. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Весною 2018 року під час прибирання в квартирі вона знайшла документи, які знаходилися в сейфі чоловіка, серед яких вона побачила договір купівлі-продажу частки даної квартири, який був укладений між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 від 26 грудня 2012 року та був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. за реєстровим № 1112. При ознайомленні з текстом договору їй стало відомо, що текст не відповідає дійсним обставинам, а саме в п. 5 договору зазначено, що на вказану квартиру відсутні права неповнолітніх або малолітніх дітей на користування житлом, що відчужується; що вказана частина оглянута покупцем до підписання договору. Це не відповідає дійсності, тому як в квартирі на час вчинення правочину проживала малолітня дитина донька позивачки та померлого ОСОБА_4 , 2004 року народження. Крім того, позивачка не надавала згоду на відчуження вказаної частки квартири, але в договорі купівлі-продажу в п. 8 є примітка про те, що 26 листопада 2012 року заява-згода на відчуження вказаної частки квартира була посвідчена нотаріусом Шауловою М.О. Вважає, що вказана заява є підробленою, тому як вона до вказаного нотаріуса з приводу посвідчення такої заяви не зверталася та своєму чоловікові не надавала згоди на відчуження частки квартири. Вважає, що оскільки оспорюваний правочин був укладений без її письмової згоди на відчуження частки в спільному майні подружжя, а також через те, що даний правочин щодо розпорядження нерухомим майном, яким має право користування неповнолітня дитина, був проведений без відповідного дозволу органу опіки та піклування, то даний договір купівлі-продажу є недійсним. Строк позовної давності не пропустили, оскільки про наявність договору купівлі-продажу їх квартири дізналися лише весною 2018 року і в той же рік звернулися з позовом до суду. Наразі вся квартира належить позивачці, дочці померлого, але на неї (квартиру) до цих пір претендує відповідачка і про це є в суді спір, тому визнання вказаного договору купівлі-продажу є актуальним. Отже, для захисту прав позивачів виникає необхідність у визнанні вказаного договору купівлі-продажу частини вказаної квартири недійсним. З огляду на викладене, просили суд визнати недійсним в частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року вказаний позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою Мариною Олексіївною за реєстровим № 1112 про продаж частки квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Також вирішено питання щодо судового збору (том 4 а.с.99-106)

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 4 а.с. 115-125).

Не погодившись із рішенням суду, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 4 а.с. 129-133).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який був зареєстрований 09.02.1991 р. ВРАГС Жовтневого районного управління юстиції за актовим записом № 147. Від цього шлюбу і спільного мешкання вони мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - позивачка, на цей час повнолітня.

Під час шлюбних відносин позивачка з чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 150.9 кв. м., житловою площею 87.4 кв. м., яку використовували для проживання всієї родини. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою.

Сімейне життя не склалося, позивачка вирішила розірвати шлюб, звернулася до суду з відповідним позовом та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року шлюб між цим подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживала на час подання позову до суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Весною 2018 року позивачка дізналася про те, що її чоловіком без її згоди 26 грудня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу частки даної квартири з відповідачем. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 1112.

Судом встановлено, що в матеріалах справи нотаріуса Шавулової М.О. мається заява, виконана від ОСОБА_1 , від 26 грудня 2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шавуловою М.О., в якій вона дає згоду ОСОБА_4 на укладання договору купівлі-продажу щодо частки квартири АДРЕСА_1 . В графі «підпис» в даній заяві стоїть підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний напис її прізвища, імені по батькові.

Висновком експерта № 4538-19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі, виконаний Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 10 лютого 2020 року встановлено, що рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_1 в графі «підпис» в Заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою Мариною Олексіївною і зареєстрована в реєстрі за № 1099 - виконані на ОСОБА_1 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги є обґрунтованими та доведеними, при цьому дійшов висновку, що стороною позивача не пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції.

Так, стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як слідує зі ст. 5 Закону України «Про нотаріат»: Обов`язки нотаріуса. Нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої' професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисну /позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Постанова від 26 вересня 2018 року у справі № 523/10174/15-ц, провадження № 61-13532св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач, суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова С. В., Черняк Ю. В.).

Відповідно до частин 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Важливою обставиною справи та в принципі судового розгляду є можливість позивача, після винесення по суті спору судового рішення, фактичної реалізації відповідного рішення суду та поновлення своїх порушених прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальних норм права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що при вчиненні правочину було порушено вимоги ст. 65 СК України, оскільки позивачка не надавала своєї згоди на відчуження майна, яке належало їй по праву спільної сумісної власності, а заява-згода іншого з подружжя на продаж такого майна, яка є обов`язковим документом при вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна, підписана від її імені іншою особою, згідно висновку експерта №4538-19 від 10.02.2020 року.

Також суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що у зв`язку із відсутністю волевиявлення позивача ОСОБА_1 на відчуження майна, спірний договір сам по собі є таким, що суперечить правам та інтересам неповнолітньої дитини (спадкоємця 1 черги) та підлягає визнанню недійсним з моменту його вчинення.

З урахуванням зазначеного, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо наявності підстав для задоволення позовних.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що стороною позивача пропущено строк позовної давності колегія суддів до уваги не приймає. Так, апелянт зазначає, що позов до суду було подано 31 серпня 2018 року, а спірний договір вчинено 26.12.2012 року. Крім того, апелянт вказує, що з 17.10.2016 року ОСОБА_1 повинна була достоменно знати про укладення договору купівлі-продажу від 26.12.2012 року, так як 17.10.2016 року ОСОБА_4 подарував 1/2 частину спірної квартири своїй доньці ОСОБА_2 , підписантом якого була й ОСОБА_1 і повинна була отримати цю інформацію з Витягу з реєстру..., що спростовує її твердження, що до весни 2018 року вона не знала про існування спірного договору купівлі-продажу та свідчить про порушення строків звернення до суду, щодо визнання такого договору недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав та прав дитини 31 серпня 2018 року. На думку колегії суддів ОСОБА_1 могла довідатися про порушення свого права з 17.10.2016 року (дня укладання договору дарування), і саме з цього часу починається перебіг позовної давності. За таких обставин колегія суддів вважає, що дійсно на момент звернення з позовом до суду строк позовної давності пропущено не було.

При цьому, слід звернути увагу, що апелянтом належних та допустимих доказів того, що сторона позивачів могла знати про наявність спірного договору до 17.10.2016 року матеріали справи не містять. Зі справи вбачається, що сторони особисто знайомі не були, згоду на відчудження квартири позивач не надавала, апелянт після придбання частки квартири своїм правом власності не розпоряджалася (не претендувала на володіння, користування, не була зареєстрована в квартирі та не сплачувала за комунальні послуги).

Посилання апелянта ОСОБА_3 , що під час укладання спірного договору не були порушенні права дитини, оскільки станом на 26.12.2012 року дитина - ОСОБА_2 не була зареєстрована в квартирі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у зв`язку із відсутністю волевиявлення позивача ОСОБА_1 на відчуження майна, спірний договір сам по собі є таким, що суперечить правам та інтересам неповнолітньої дитини (спадкоємця 1 черги) та підлягає визнанню недійсним з моменту його вчинення (ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що ОСОБА_2 обрала не ефективний спосіб захисту, оскільки на час подання уточненої позовної заяви вона була одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (грювадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

ОСОБА_2 дійсно на теперішній час є одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 належить їй на підставі договору дарування від 17.10.2016 року, інша 1/2 частина спірної квартири належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька - продавця частини квартири по спірному договору). ОСОБА_2 отримала 1/2 частину спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі судового рішення, яке потім було скасоване, тому посилання апелянта на обрання неефективного способу захисту через одноособове володіння квартирою в цілому, є безпідставним.

Посилання апелянта приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О., що стороною позивача пропущено строк позовної давності, є тотожними з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , яким вже колегія суддів надала оцінку.

Щодо посилання приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. на те, що висновок експерта №4538-19 від 10.02.2020 року викликає сумніви, з огляду на те, що на її думку експертом було бігло оглянуто оригінал заяви ОСОБА_1 про надання згоди на продаж 1/2 частини спірної квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів протилежних висновків експерта, який був попереджений про кримінальну відповідальність і є спеціалістом у конкретній галузі. Крім того, апелянт, у разі сумнівів щодо висновку експерта, мав можливість заявити відповідне клопотання щодо проведення повторної експертизі, однак ані в суді 1 інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, таке клопотання не заявлялося.

Інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянти не скористалися наданими їм правами, не обґрунтували свої заперечення та доводи апеляційних скарг, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: