РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/14799/22

Провадження № 22-ц/4815/626/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Вейтас І.В.,

Ковальчук Н.М.,

секретар Пиляй І.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рибачка Анатолія Олексійовича, діючого від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон", на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г. в м. Рівне,дата складення повного тексту рішення не зазначено, у справі за позовом адвоката Курганської Олени Вікторівни, діючої від імені ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітку,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

05 жовтня 2022 року адвокат Курганська Олена Вікторівна, діюча від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивачки 477 296,02 грн, що включає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 385 641,66 грн та компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку із несвоєчасною її виплатою в сумі 91 654, 36 грн.

Позов обґрунтований наступним.

Позивачка працювала у ТОВ "Акватон" на посаді заступника генерального директора з комерційних питань.

10 вересня 2020 року вона була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників.

Однак при проведенні розрахунку у зв`язку зі звільненням їй заробітна плата не була виплачена у повному обсязі.

07 грудня 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку.

Рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2022 року у справі № 569/20423/20 її позов до ТОВ "Виробниче підприємство "Акватон" про стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку було задоволено, стягнуто з ТОВ "Виробниче підприємство "Акватон" на користь ОСОБА_1 110 635,85 грн вихідної допомоги та 275 005,81 грн компенсації за невикористані відпустки. Це судове рішення набуло законної сили 07.06.2022 року.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення Рівненського міського суду було виконано 06.07.2022 року.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 року по 06.07.2022 року складає 1 599 126,40 грн, однак з урахуванням принципу пропорційності вважає, що належить стягнути з відповідача середній заробіток, зменшивши до розміру суми заборгованості 385 641, 66 грн.

Також вважає, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів (від суми компенсації невикористаної відпустки 275 005, 96 грн.) у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з 01.10.2020 року по 30.06.2022 року становлять 91 654, 36 грн.

Ухвалою суду від 17.10.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі за вказаним позовом, з повідомленням (викликом) сторін (а.с.20-21).

У поданому до суду клопотанні представник позивачки просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.37).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав.

Оскаржуваним заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року позов було задоволено. Суд вирішив:

--- стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 385 641,66 грн (сума визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів);

--- стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 91 654,36 грн;

--- стягнути з відповідача на користь позивачки витрати з оплати судового збору у розмірі 3 856,42 грн.

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку з 11.09.2020 р. по 06.07.2022 р. за виключенням періоду зупинення провадження у справі становить: 1 599 126,40 грн. (5 610,97 грн за 1 роб. день х 285 (445 160 роб.дні).

При цьому суд послався на положення ст.ст.115-117 КЗпП України та виходив з того, що вперше позивачку було звільнено з роботи з 22 серпня 2018 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за червень 2018 року та липень 2018 року, суми яких відображені в довідці про доходи №АК000000035 від 03.09.2018 р., а саме середній заробіток за останні 2 повні місяці роботи (червень-липень 2018 року) становить 235 660,91 грн (150 660,91+85 000,00); кількість робочих днів становить у червні 20дн., у липні 22дн, тому середній одноденний заробіток становить 5 610,97 грн (235660,91 : (20+22)).

Також при цьому суд розрахував кількість робочих дні затримки розрахунку від дня наступного за звільненням, а саме 445 робочих днів (з 11.09. 2020 р. по 31.12.2022 р. 64 роб.дні, 2021 рік 250 роб.днів, з 01.01.2022 по 06.07.2022 р. 131 роб.днів).

Також при цьому суд зменшив кількість робочих днів затримки розрахунку на час зупинення провадження у справі за клопотанням представника позивача з 08.04.2021 р. по 29.11.2021 р., а саме на 160 роб.днів.

Також суд виходив з того, що позивачка не надала розрахунку ймовірного розміру її майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, що вона за період затримки розрахунку при звільненні отримувала дохід, а тому з урахуванням зазначеного слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 385 641,66 грн.

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на отримання компенсації втрати частини доходів (від суми 275 005, 96 грн компенсації невикористаної відпустки) у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" і постанови КМУ від 21.02.2001 р. № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" з 01.10.2020 р. по 30.06.2022 р. в сумі 91 654,36 грн (275 005,96 x 101 x 101,3 x 100,9 x 110 x 101,3 x 101,6 x 104,5 x 103,1 x 102,7 x 103,1) : 100 275 005,96.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2023 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с.194-200).

На вказане заочне рішення представником відповідача подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й відмову у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що компенсація невикористаної відпустки має разовий характер, оскільки така компенсація нараховується лише один раз при звільненні працівника та не має регулярного характеру, як заробітна плата. А тому компенсація невикористаної відпустки не підпадає під дію Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", що свідчить про помилковість рішення суду про стягнення з відповідача 91 654,36 грн.

Також вказав, що поза уваги суду залишись те, що оскільки в розрахунковому періоді позивачки заробітна плата була відсутня, то середня заробітна плата на підставі п.4 Розділу ІІІ Порядку 100 має розраховуватись саме з посадового окладу позивачки в розмірі 7 700,00 грн, встановленого наказ ом № 85а-к від 24.10.2019р, який є чинним.

Також зазначив, що суд не врахував того, що ТОВ "ВП "Акватон" є неналежним відповідачем у справі, оскільки на момент звільнення позивачки із роботи та проведення із нею остаточного розрахунку Генеральним директор Товариства був ОСОБА_2 , який має бути належним відповідачем у справі. До 2018 року позивачка була дружиною ОСОБА_2 , у 2018 році нею був ініційований спір щодо розлучення, що й стало підставою для звільнення її з роботи. Факт вини ОСОБА_2 за неодноразове недотримання трудового законодавства та його майнову відповідальність встановлено рядом судових рішень: у справі № 569/17386/18, задовольнивши позов ОСОБА_1 до ТОВ "ВП "Акватон", суд поновив позивачку на роботі та стягнув середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; по справі № 569/14810/20 суд скасував наказ про відсторонення ОСОБА_1 та стягнув середню зарплату за час вимушеного прогулу з 24.10.2019р по 29.03.2020р в сумі 605 984,76 грн.

Також вказав, що суд не прийняв до уваги практику Верховного Суду з даного питання, а саме: постанову від 30.01.2019р у справі № 910/4518/16, від 08.02.2022р у справі № 755/12623/19, від 26.06.2019р у справі № 761/9584/15.

Крім того зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що позивачка вимагає виплату середнього заробітку за період, який включає в себе час ведення воєнних дій російської федерації проти України та дії правового режиму воєнного стану, що є форс-мажорними обставинами, які роблять неможливим виконання зобов`язання у встановлений термін. Про це також зазначено у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 243/2071/18.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу адвокат Курганська Олена Вікторівна, діюча від імені ОСОБА_1 , просить вказану скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Сторонами не заперечується, і це встановлено іншими судовими рішеннями, ухваленими у справах між сторонами, що позивачка працювала у ТОВ ВП "Акватон" на посаді заступника генерального директора з комерційних питань. 10 вересня 2020 року вона була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників. Однак при проведенні розрахунку у зв`язку зі звільненням їй заробітна плата не була виплачена у повному обсязі.

Рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2022 року у справі № 569/20423/20 позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон" про стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку було задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон" на користь ОСОБА_1 110 635,85 грн вихідної допомоги та 275 005,81 грн компенсації за невикористані відпустки.

Вказане рішення набуло законної сили 07.06.2022 року й оприлюднене в ЄДРСР.

За вказаним рішенням було видано судом 15.06.2022 року виконавчий лист № 569/20423/ (а.с.8).

.

'Постановою про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2022 року рішення Рівненського міського суду від 27 квітня 2022 року виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом (а.с.7).

Згідно розрахунку позивачки, наведеному у позовній заяві, загальна сума компенсації по виплаті їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, яка належить за її підрахунками до виплати за період з 11.09.2020 року по 06.07.2022 року, складає 1 599 126, 40 грн, однак з урахуванням принципу пропорційності просить стягнути з відповідача середній заробіток, зменшивши до розміру суми заборгованості у розмірі 385 641, 66 грн.

Вказаний розрахунок перевірений судом апеляційної інстанції, йому надано оцінку. Відповідачем на спростування вказаного розрахунку свого розрахунку не надано.

Зазначеним вище рішенням Рівненського міського суду від 27 квітня 2022 року у справі № 569/20423/20 встановлено таке: "5 травня 1991 року ОСОБА_1 прийнята на посаду діловода фірми «Акватон» (з 27 серпня 1998 року перейменована на ТОВ «Виробниче підприємство «Акватон»). На підставі наказу № 24-к від 19 березня 2012 року позивач переведена на посаду заступника директора з комерційних питань, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненою 30 листопада 1987 року.

Відповідно до штатного розкладу ТОВ «ВП «Акватон» на 2018 рік, затвердженого 28 грудня 2017 року, заступнику генерального директора з комерційних питань встановлено оклад в розмірі 7000 грн.

Згідно з довідкою ТОВ «ВП «Акватон» № АК000000035 від 3 вересня 2018 року дохід позивача за період з 1 січня 2014 року по 23 серпня 2018 року склав 14 843 614,42 грн.

Наказом ТОВ «ВП «Акватон» № 112-к від 22 серпня 2018 року позивач звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року у справі № 569/17386/18, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: скасовано наказ від 22 серпня 2018 року № 112-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника генерального директора з комерційних питань; поновлено ОСОБА_1 на роботі в ТОВ «ВП «Акватон» на посаді заступника генерального директора з комерційних питань з 24 серпня 2018 року; стягнуто з ТОВ «ВП «Акватон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 серпня 2018 року по 23 жовтня 2019 року в розмірі 1632792,20 грн.

Наказом ТОВ «ВП «Акватон» № 85-к від 24 жовтня 2019 року позивач поновлена на посаді заступника генерального директора з комерційних питань з 24 серпня 2018 року.

Згідно з наказом № 85а-к від 24 жовтня 2019 року до штатного розпису ТОВ «ВП «Акватон» внесено зміни, введено у штатний розпис посаду заступника генерального директора з комерційних питань з окладом 7 700 грн.

Наказом № 86-к від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи до моменту виконання встановлених на підприємстві вимог: проходження вступного інструктажу під підпис в журналі реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці, ознайомлення з посадовою інструкцією під підпис.

Відповідно до наказу № 01-к від 10 січня 2020 року на підставі ухвали Рівненського апеляційного суду від 9 січня 2020 року по справі № 569/17386/18 зупинено дію наказу № 85-к від 24 жовтня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з комерційних питань та відсторонено її від роботи без збереження заробітної плати до набрання чинності рішенням Рівненського апеляційного суду по справі № 569/17386/18.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2021 року у справі № 569/14810/20, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 86-к від 24 жовтня 2019 року «Про відсторонення від роботи заступника генерального директора з комерційних питань ОСОБА_1 », визнано незаконним та скасовано наказ № 01-к від 10 січня 2020 року «Про зупинення дії наказу № 85-к від 24 жовтня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з комерційних питань», стягнуто з ТОВ «ВП «Акватон» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2019 року по 29 березня 2020 року в розмірі 605984,76 грн.

На підставі наказів № 09-к від 27 березня 2020 року, № 10-к від 23 квітня 2020 року, № 11 від 13 травня 2020 року, № 14-к від 11 червня 2020 року, № 20-к від 3 липня 2020 року, № 31-к від 31 липня 2020 року, № 43-к від 28 серпня 2020 року позивач з 30 березня 2020 року по 9 вересня 2020 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати в зв`язку з карантином.

Наказом № 45-к від 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з 10 вересня 2020 року з посади заступника генерального директора з комерційних питань за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу № 20-к від 3 липня 2020 року «Про скорочення посади заступника генерального директора з комерційних питань та внесення змін до штатного розпису".

Нормативно-правове обґрунтування

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст.1 Закону України "Про оплату праці".

У ч.2 ст.2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2 вказаного Закону).

Частиною 1 ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України "Про оплату праці", так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Такими є правові висновки Верховного Суду, викладені у багатьох постановах, зокрема у постанові від 30.06.2021 року у справі № 759/10613/20.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Абзацом 3 п.2 Порядку встановлено, що у всіх інших випадках (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу 4 п.2 Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно абзацу 7 п.2 Порядку якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

За абзацем 2 п.3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до п.4 Порядку Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з отриманням вимог законодавства.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з п.25 вказаної постанови непроведення розрахунку з працівником в день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України; в цьому випадку перебіг трьохмісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Щодо вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку

Відповідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159 та ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01.01.2001р. (дня набрання чинності вказаного Закону).

Відповідно вказаного Закону під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Тобто нарахувати компенсацію за затримку потрібно, тільки якщо раніше нарахований дохід працівникові своєчасно не виплачений. Таким чином, оскільки, оскільки заробітна плата позивачеві не була своєчасно виплачена, слід задовольнити вимогу про стягнення компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Статтею 3 вказаного Закону України передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно п.3, п.4.Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми. Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення. (Абзац четвертий пункту 3 в редакції Постанови КМ N 692 від 23.04.99). Якщо виплата заборгованості із заробітної плати провадиться до опублікування Держкомстатом індексу споживчих цін за останній місяць перед виплатою суми заборгованості, під час розрахунку суми компенсації на період до опублікування зазначеного індексу споживчих цін за згодою працівника для розрахунків застосовується індекс споживчих цін за попередній місяць. Крім того, у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Приклад розрахунку суми компенсації наведено у додатку до цього Положення.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

Так, суд, пославшись на положення ст.ст.115-117 КЗпП України, обґрунтовано виходив з того, що вперше позивачку було звільнено з роботи з 22 серпня 2018 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходив з виплат за червень 2018 року та липень 2018 року, суми яких відображені в довідці про доходи №АК000000035 від 03.09.2018 р., а саме середній заробіток за останні 2 повні місяці роботи (червень-липень 2018 року) становить 235 660,91 грн (150 660,91+85 000,00); кількість робочих днів становить у червні 20дн., у липні 22дн, тому середній одноденний заробіток становить 5 610,97 грн (235660,91 : (20+22)). При цьому суд правомірно розрахував кількість робочих дні затримки розрахунку від дня наступного за звільненням, а саме 445 робочих днів (з 11.09. 2020 р. по 31.12.2022 р. 64 роб.дні, 2021 рік 250 роб.днів, з 01.01.2022 по 06.07.2022 р. 131 роб.днів). Також при цьому суд розрахував кількість робочих дні затримки розрахунку від дня наступного за звільненням, а саме 445 робочих днів (з 11.09. 2020 р. по 31.12.2022 р. 64 роб.дні, 2021 рік 250 роб.днів, з 01.01.2022 по 06.07.2022 р. 131 роб.днів). Також при цьому суд зменшив кількість робочих днів затримки розрахунку на час зупинення провадження у справі за клопотанням представника позивача з 08.04.2021 р. по 29.11.2021 р., а саме на 160 роб.днів.

Таким чином, суд встановив, що середній заробіток за час затримки розрахунку з 11.09.2020 р. по 06.07.2022 р. за виключенням періоду зупинення провадження у справі становить: 1 599 126,40 грн. (5 610,97 грн за 1 роб. день х 285 (445 160 роб.дні).

З урахуванням того, що позивачка не надала розрахунку ймовірного розміру її майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, що вона за період затримки розрахунку при звільненні отримувала дохід, суд обґрунтовано вважав, що слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 385 641,66 грн, тобто зменшивши його до розміру самої суми заборгованості (385 641,66 грн).

Це відповідає положенню ч.1 ст.117 КЗпП України про те, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому апеляційний суд враховує те, що саме із довідки від 03.09.2018 р. № АК000000035 вбачається, що за умовами оплати праці у позивачки була стабільно високою заробітна плата, яка подекуди перевищувала у кілька разів розмір середнього заробітку, який визначений за червень-липень 2018 року, що вказує на те, що вона ніколи не отримувала заробітну плату у розмірі, визначеному у штатному розписі після її поновлення, тобто після поновлення у позивачки мали зберігатися усі умови праці, у тому числі і оплата, які існували до її незаконного звільнення.

Також апеляційний суд враховує й те, що до дати свого звільнення 10.09.2020 р. ( на підставі п.1 ст. 40 КЗпП) заробітна плата позивачки визначалась саме на підставі Довідки про доходи №АК000000035 від 03.09.2018 р., оскільки стягнення заробітної плати на користь позивачки із відповідача проводилось на підставі судових рішень із розрахунку середнього заробітку, визначеного у цій довідці.

Так, рішенням Рівненського міського суду від 23.10.2019 р. по справі № 569/17386/18 з відповідача на користь позивачки стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24 серпня 2018 року по 23 жовтня 2019 року у розмірі 1 632 792,20 грн.

При розгляді вказаної справи № 569/17386/18 у своїй постанові від 24.09.2020 р. Верховний Суд зазначив, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу узгоджується з вимогами статті 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, відповідає розміру її заробітної плати, підтвердженому довідкою про доходи від 23.08.2018 року.

Також, апеляційний суд враховує й те, що на виконання рішення суду №569/17386/18 наказом №85-к від 24.10.2019 р. відповідач поновив позивачку на роботі, допустив її до виконання посадових обов`язків, і вона до відпусток за власним бажанням працювала та приносила прибуток товариству, однак заробітну плату відповідач їй жодного дня не виплачував.

Також слід зазначити, що позивачка звільнена з роботи 10.09.2020 року, в день звільнення вона працювала й вимагала сплатити їй належні їй до виплати суми. Протилежного відповідачем не доведено. Розрахунок з позивачкою в день звільнення не проведено, він проведений лише 06.07.2022 року за відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили 07.06.2022 року, у справі за її позовом, поданим до суду 07.12.2020 року. З цим позовом позивачка звернулася до суду 05 жовтня 2022 року.

Також, враховуючи, що фактичний розрахунок з позивачкою на час вирішення цієї справи вже проведено (а саме 06.07.2022 року), слід вважати, що передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України 3-місячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивачкою не пропущено, оскільки його перебіг розпочався з 07.07.2022 року, а з цим позовом вона звернулася 05.10.2022 року.

Отже, за встановлених обставин у цій справі відповідачем не доведені: відсутність його вини у невиплаті позивачці усіх належних їй сум при звільненні; відсутність умов для настання відповідальності за ст.117 КЗпП України. А тому відповідачем не доведено обставини, які унеможливили своєчасно виплатити позивачці належні їй при звільнені суми, зокрема компенсацію за невикористану відпустку.

Відтак, при постановлені оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, внаслідок чого на відповідача покладено відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, тобто зобов`язано його компенсувати позивачці розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних їй сум.

Щодо вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку

Також, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачка має право на отримання компенсації втрати частини доходів (від суми 275 005, 96 грн компенсації невикористаної відпустки) у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" і постанови КМУ від 21.02.2001 р. № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".

При цьому суд підставно взяв до розрахунку період з 01.10.2020 р. (з місяця, наступного після звільнення позивачки) по 30.06.2022 р. (до кінця місяця, що передує місяцю, в якому було фактично виконано рішення суду від 27.04.2022р у справі № 569/20423/20).

Таким чином, розмір компенсації, як встановив суд, склав 91 654,36 грн (275 005,96 x 101 x 101,3 x 100,9 x 110 x 101,3 x 101,6 x 104,5 x 103,1 x 102,7 x 103,1) : 100 275 005,96.

Апеляційний суд надав оцінку розрахунку позивачки, вважає його обґрунтованим, відповідачем його належними доказами не спростовано.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам по справі, а тому прийшов до вірного висновку про задоволення позову. Тобто, суд ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, висновки якого не спростовані.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджуються належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом того, що компенсація невикористаної відпустки має разовий характер, оскільки така компенсація нараховується лише один раз при звільненні працівника та не має регулярного характеру, як заробітна плата. А тому компенсація невикористаної відпустки не підпадає під дію Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", що свідчить про помилковість рішення суду про стягнення з відповідача 91 654,36 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівнику при звільненні, на які згідно із законом нараховується індексація. І ця виплата не є одноразовою, оскільки виплачується систематично, а саме під час надання щорічної відпустки із збереженням за працівником місця роботи, тобто є заробітною платою на час щорічної відпустки. Прийшовши до такого висновку, апеляційний суд враховує положення ст.74 КЗпП України (щодо надання відпустки), ст.24 Закону України "Про відпустки" та ст.83 КЗпП України (про грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні).

Також апеляційний суд враховує те, що у своєму Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 Конституційний суду України зазначив, що "під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат".

Крім того, у своїй постанові від 01.07.2020р у справі № 760/21872/17 Верховний Суд зазначив, що "суд …дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за весь час затримки її виплати. … Згідно зі статтею 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Виходячи з установлених обставин справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача індексації".

Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на неврахування судом того, що оскільки в розрахунковому періоді позивачки заробітна плата була відсутня, то середня заробітна плата на підставі п.4 Розділу ІІІ Порядку 100 має розраховуватись саме з посадового окладу позивачки в розмірі 7 700,00 грн, встановленого наказ ом № 85а-к від 24.10.2019р, який є чинним.

При цьому апеляційний суд враховує те, що судом проведено стягнення не з усієї суми, розрахованої за час затримки розрахунку за період з 11.09.2020р по 06.07.2022р, яка становить 2 496 881,60 грн, а лише з суми, що дорівнює сумі виплаченої невчасно заборгованості 385 641,66 грн. А з урахуванням кількості робочих днів затримки (445) середній заробіток за час затримки розрахунку становить 2 496 881,60 грн (445 х 5 610,97грн).

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує й те, що саме із довідки від 03.09.2018 р. № АК000000035 вбачається, що за умовами оплати праці у позивачки була стабільно високою заробітна плата, яка подекуди перевищувала у кілька разів розмір середнього заробітку, який визначений за червень-липень 2018 року, що вказує на те, що вона ніколи не отримувала заробітну плату у розмірі, визначеному у штатному розписі після її поновлення, тобто після поновлення у позивачки мали зберігатися усі умови праці, у тому числі і оплата, які існували до її незаконного звільнення.

Також апеляційний суд враховує й те, що, як вже було зазначено, до дати свого звільнення 10.09.2020 р. ( на підставі п.1 ст. 40 КЗпП) заробітна плата позивачки визначалась саме на підставі Довідки про доходи №АК000000035 від 03.09.2018 р., оскільки стягнення заробітної плати на користь позивачки із відповідача проводилось на підставі судових рішень із розрахунку середнього заробітку, визначеного у цій довідці. Рішенням Рівненського міського суду від 23.10.2019 р. по справі № 569/17386/18 з відповідача на користь позивачки стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24 серпня 2018 року по 23 жовтня 2019 року у розмірі 1 632 792,20 грн.

Також, слід залишити поза увагою посилання скаржника на те, що ТОВ "ВП "Акватон" є неналежним відповідачем у справі, оскільки на момент звільнення позивачки із роботи та проведення із нею остаточного розрахунку Генеральним директор Товариства був ОСОБА_2 , який має бути належним відповідачем у справі.

При цьому апеляційний суд враховує те, що згідно із ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем, яким у цій справі є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон", тому спори, що випливають із трудових правовідносин вирішуються між працівником та роботодавцем.

Також, відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України встановлено відповідальність саме роботодавця, а саме, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Таким чином, саме ТОВ "Виробниче підприємство "Акватон" є належним відповідачем у справі.

Також, не можуть бути прийняті до уваги посилання на неврахування судом того, що позивачка вимагає виплату середнього заробітку за період, який включає в себе час ведення воєнних дій російської федерації проти України та дії правового режиму воєнного стану, що є форс-мажорними обставинами, які роблять неможливим виконання зобов`язання у встановлений термін.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що затримка у розрахунку виникла задовго до введенні воєнного стану, а подальше невиконання обов`язку відповідача не було пов`язане із дією чи наслідками для відповідача воєнного стану, а було викликане небажанням відповідача відновити порушені права позивачки. Таким чином відповідачем не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, і які не були враховані судом при винесенні спірного заочного рішення від 22 грудня 2022 року.

Крім того, підлягають відхиленню посилання скаржника на неврахування судом практики Верховного Суду з даного питання, а саме: постанову від 30.01.2019р у справі № 910/4518/16, від 08.02.2022р у справі № 755/12623/19, від 26.06.2019р у справі № 761/9584/15.

При цьому апеляційний суд враховує те, що зі змісту вказаних вище судових рішень не вбачається тотожність фактичних обставин, встановлених судом у вказаних інших справах, ніж встановлені у даному спорі, а також не вбачається того, того, що має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Рибачка Анатолія Олексійовича, діючого від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон", залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 30 травня 2023 року.

Головуючий В.В. Майданік

Судді: І.В. Вейтас

Н.М. Ковальчук