Постанова

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 539/4338/21

провадження № 61-6910св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр-Агро-Груп», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року у складі колегії суддів Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Агро-Груп», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк», третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними, виділ частки у спадковому майні,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер: НМТ99 р.

№ 2662, виданий 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Носовою Ж. Б. Полтавського міського нотаріального округу, з продажу 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,2544 га, кадастровий № :04:046:0007, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр-Агро-Груп» (далі - ТОВ «Укр-Агро-Груп)» та ОСОБА_2 , та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 38610646

від 08 грудня 2017 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер: НМТ95 р.

№ 2660, виданий 08 грудня 2017 приватним нотаріусом Носовою Ж. Б. Полтавського міського нотаріального округу, з продажу 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,2544 га, кадастровий

№ :04:046:0007, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та

ОСОБА_3 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 38608269 від 08 грудня 2017 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер: НМТ97 р.

№ 2661, виданий 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Носовою Ж. Б. Полтавського міського нотаріального округу, з продажу 1/2 частини нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби, загальною площею 1 495,9 кв. м, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та ОСОБА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 38609530

від 08 грудня 2017;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер: НМТ93 р.

№ 2659, виданий 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Носовою Ж. Б. Полтавського міського нотаріального округу, з продажу 1/2 частини нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби, загальною площею 1 495,9 кв. м, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та

ОСОБА_3 , та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 38607814 від 08 грудня 2017 року;

- визнати недійсним на 1/2 частину частки з 60 відсотків майна - земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,2544 га кадастровий № :04:046:0007, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби, загальною площею 1 495,9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , договору іпотеки

№ 890/2021/ПОД-МСБ-11 серія та номер: р. № 1599, виданий 20 травня 2021 року, видавник ОСОБА_5 , приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58242043 від 20 травня 2021 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину частки з 60 відсотків майна - земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,2544 га, кадастровий № :04:046:0007, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби, загальною площею

1 495,9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та виділити її в натурі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є спадкоємцем померлого співзасновника (учасника) ТОВ «Укр-Агро-Груп» та ТОВ «Фактор» ОСОБА_6 , частка якого у статутному капіталі вказаних товариств складала відповідно 60 та 80 процентів, решта в рівних частках належала ОСОБА_7 , нині покійному, та ОСОБА_8 відповідно до статуту.

Спадкоємцем першої черги за законом був також його малолітній брат ОСОБА_6 , який прийняв спадщину.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 16 жовтня 2012 року за позовом законного представника малолітнього спадкоємця - ОСОБА_10 визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_11 право власності на 1/2 частину частки останнього у майні відповідачів пропорційну частці у статутному їх капіталі. При цьому у рішенні було встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_11 за законом прийняли його діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у рівних частинах по 1/2 частині, а вартість 1/2 частини частки майна

ОСОБА_11 у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп», що пропорційна його частці у статутному капіталі ТОВ «Укр-Агро-Груп» складає на день смерті спадкодавця 298 000 грн.

Вказував, що цим судовим рішенням була створена преюдиція відносно обов`язковості та вартості частки належного йому спадкового майна покійного батька у майні відповідача ТОВ «Укр-Агро-Груп».

Лубенський міськрайонний суд рішенням від 12 травня 2017 року у справі

№ 539/248/17, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2017 року, за позивачем визнав у порядку спадкування після померлого ОСОБА_11 право власності на 1/2 частину частки ОСОБА_11 у майні ТОВ «Фактор» пропорційно частці у статутному капіталі ТОВ «Фактор» та право власності на 1/2 частину частки ОСОБА_11 у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп» пропорційно частці у статутному капіталі ТОВ «Укр-Агро-Груп».

Вказане рішення оскаржувалось відповідачами та його виконання було призупинено ухвалою суду касаційної інстанції на вимогу відповідача до жовтня 2018 року. Однак Верховний Суд залишив в силі вищезазначені судові рішення відносно його вимог.

Спадкове майно складається із земельної ділянки з кадастровим номером :04:046:0007 за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби загальною площею 1 495,9 кв. м.

Зазначав, що, уникаючи виконання зобов`язань перед ним у частині виплати йому, як спадкоємцю, вартості частини майна пропорційної в частці в майні померлого учасника, або виділу в натурі майна, відповідач ТОВ «Укр-Агро-Груп» провів перереєстрацію товариств за межі Полтавської області, а його засновники, беніфіціари та кінцеві власники: ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , позбавили ТОВ «Фактор» майна та перереєстрували його адресу. Крім цього майно ТОВ «Укр-Агро-Груп», у якому частина належить йому, оформили на фізичних осіб.

Так, основні засоби виробництва відповідача ТОВ «Укр-Агро-Груп» були продані відповідачем ТОВ «Укр-Агро-Груп» 08 грудня 2017 року громадянам

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - матері іншого співвласника відповідача ТОВ «Укр-Агро-Груп».

Знаючи про набрання законної сили рішенням Лубенського міськрайонного суду

від 12 травня 2017 року у справі № 539/248/17 про визнання за ним права на частку спадкового майна ТОВ «Укр-Агро-Груп», відповідач оформив договори купівлі-продажу з метою приховування майна від виділу успадкованої частки на осіб, які також достеменно знали обставини щодо належності йому майна.

Відповідачі не повідомили нотаріуса про його право на вказане майно та наявність визнаного права за рішенням суду, а нотаріус, порушуючи публічний порядок, оформив вказані вище договори купівлі-продажу, метою яких є приховування майна від розподілу між спадкоємцем, що є підставою для визнання їх недійсними та скасування державної реєстрації прав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області рішенням від 01 грудня 2022 року під головуванням судді Алтухової О. С. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у визнанні правочинів недійсними суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 внесли в касу підприємства кожний грошові кошти в сумі по 250 000 грн за частину нежитлової будівлі та по 63 500 грн за частину земельної ділянки, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, отже, відбулося повне виконання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: передача та прийняття майна, повна сплата його вартості. При цьому, на момент укладення оспорених договорів купівлі-продажу позивач не звертався до відповідача про виплату належної йому частки у статутному капіталі. ТОВ «Укр-Агро-Груп» не мало відкритих виконавчих проваджень, тобто міркування позивача про ухилення від виконання судового рішення визнано судом лише припущенням та не взято до уваги при вирішенні справи.

Місцевий суд також зазначав, що позивач не вказав які саме його дійсні права були порушені укладенням договорів купівлі-продажу саме цього нерухомого майна, а оскільки відповідач ТОВ «Укр-Агро-Груп» не є банкрутом, позивач може захистити своє право шляхом звернення до товариства для виконання рішення суду, а саме: отримати свою спадкову частку в розмірі 298 500 грн.

Полтавський апеляційний суд постановою від 17 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 грудня

2022 року скасував та ухвалив у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,2544 га, кадастровий номер :04:046:0007, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та ОСОБА_2 08 грудня 2017 року та посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б. за реєстровим № 2662.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,2544 га, кадастровий номер :04:046:0007, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та ОСОБА_3 08 грудня 2017 року та посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б. за реєстровим № 2660.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби загальною площею

1 495,9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та ОСОБА_2 08 грудня

2017 року та посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б. за реєстровим № 2661.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі адміністративно-торгового комплексу та цеху соління риби загальною площею

1 495,9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Укр-Агро-Груп» та ОСОБА_3 08 грудня 2017 року та посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б. за реєстровим № 2659.

Приймаючи постанову про часткове задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що у справі встановлено, що на час відчуження майна ТОВ «Укр-Агро-Груп» рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року, яким за позивачем визнано право власності на частку майна, набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Зупинення 08 вересня 2017 року виконання рішення суду до закінчення касаційного провадження за клопотанням ТОВ «Укр-Агро-Груп» не змінює час набрання ним чинності - 11 липня 2017 року та обов`язковість судового рішення, що є конституційною засадою цивільного судочинства, не скасовує.

Суд апеляційної інстанції вказував, що відчужуючи спірне нерухоме майно з метою виведення його з власності товариства, відповідач, який ініціював касаційний перегляд та зупинення виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року, будучи обізнаним про права позивача на спірне нерухоме майно, діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки уклав договори, які порушують майнові права останнього, як спадкоємця майна померлого співвласника товариства.

Доказів наявності у ТОВ «Укр-Агро-Груп» іншого майна, яке б припадало на частку позивача, матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд зауважував, що у справі відсутні докази оприбуткування ТОВ «Укр-Агро-Груп» та здавання готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках в порядку та строки, встановлені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, тому висновки суду першої інстанції про повне виконання договорів купівлі-продажу нерухомого майна та повну сплату його вартості шляхом внесення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 готівкових коштів у касу товариства не є обґрунтованими та такі обставини належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджені.

Для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності ТОВ «Укр-Агро-Груп» на спірне майно достатньо рішення суду про визнання недійсними правочинів - спірних договорів купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року, на підставі яких було здійснено державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 (номери запису про право власності 23822675, 23821743) та ОСОБА_3 (номери запису про право власності 23820428, 23820112), тому вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав власності на спірне майно за незаконними володільцями не є необхідним для відновлення прав позивача.

Апеляційний суд підсумував та вказав, що позовні вимоги позивача про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі недійсних договорів купівлі-продажу не підлягають задоволенню, оскільки є неефективним способом захисту порушеного права позивача, а тому в цій частині слід у позові відмовити.

Також вважав необґрунтованими і вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину частки з 60 % майна, оскільки вирішення цього питання лежить у площині виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року у справі № 539/248/17.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду

від 17 квітня 2023 року в якій просять оскаржене судове рішення скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Аргументом касаційної скарги є те, що, на думку заявників, суд апеляційної інстанції припустився помилки, адже вони є добросовісними набувачами майна, а тому підстави для скасування договорів буди відсутні.

Заявники зазначають, що суд апеляційної інстанції при прийняття оскарженої постанови не врахував правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц; від 20 березня

2019 року у справі № 521/8368/15-ц; від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11; від 04 жовтня 2019 року у справі № 759/14874/15-ц; від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/2829/16-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц; від 16 жовтня 2019 року у справі № 367/5525/16-ц; від 13 листопада 2019 року у справі

№ 645/4220/16-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц щодо добросовісності набуття майна покупцем.

Доводом касаційної скарги також є те, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення норм процесуального права, яке виявилось у тому, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції належним чином повідомлені не були, копій апеляційної скарги з додатками не отримували.

Узагальнені доводи особи, яка подалі відзив на касаційну скаргу

У поданому у червні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Позивач вказує, що засновниками ТОВ «Укр-Агро-Груп» були громадяни ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , а тому на час укладення оспорюваних договорів їм було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_1 прав на отримання частки майна товариства, а тому кінцевих набувачів вважати добросовісними неможна, отже висновки суду апеляційної інстанції вмотивовані та правильні.

Аргумент касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду вважає необґрунтованим, адже висновки викладенні за інших фактичних обставин.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 18 травня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу № 539/4338/21 з місцевого суду.

26 травня 2023 року справа № 539/4338/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 .

Спадкоємцями померлого першої черги за законом, які прийняли спадщину, у рівних частках є його діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області рішенням від 16 жовтня

2012 року у справі № 2-1206/11, яке набрало законної сили 18 грудня 2012 року, за позовом законного представника неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_10 визнав за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування право власності на 1/2 частину частки ОСОБА_11 у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп», пропорційну його частці у статутному капіталі товариства, та стягнув з ТОВ «Укр-Агро-Груп» на користь ОСОБА_10 вартість 1/2 частини частки ОСОБА_11 у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп», що пропорційна його частці у статутному капіталі ТОВ «Укр-Агро-Груп», у розмірі 298 000 грн.

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області рішенням від 12 травня 2017 року у справі № 539/248/17, яке набрало законної сили 11 липня 2017 року, визнав за позивачем ОСОБА_1 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_11 право власності на 1/2 частину частки ОСОБА_11 у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп» пропорційну частці у статутному капіталі ТОВ «Укр-Агро-Груп».

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 08 вересня 2017 року зупинив виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року у справі

№ 539/248/17 до закінчення касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Укр-Агро-Груп».

Верховний Суд постановою від 17 жовтня 2018 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2017 року у справі № 539/248/17 залишив без змін, поновив виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року.

08 грудня 2017 року на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж. Б. за реєстровими номерами 2659, 2660, 2661, 2662, ТОВ «Укр-Агро-Груп» в особі директора Пересади В. І. відчужило належні товариству нежитлову будівлю, адміністративно-торговий комплекс та цех соління риби загальною площею 1 495,9 кв. м та земельну ділянку, на якій вони розташовані, площею 0,2544 га з кадастровим номером :04:046:0007, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , передавши їх у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному вказаних об`єктів нерухомого майна.

Того ж дня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право приватної спільної часткової власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_3 (номер запису про право власності 23820112 та 23820428) та ОСОБА_2 (номер запису про право власності 23821743 та 23822675).

Апеляційний суд встановив, що доказів наявності у ТОВ «Укр-Агро-Груп» іншого майна, яке б припадало на частку позивача, матеріали справи не містять. У справі також відсутні докази оприбуткування ТОВ «Укр-Агро-Груп» та здавання готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках в порядку та строки, встановлені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Отже правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження

№ 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження

№ 14-338цс18).

Відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Часом відкриття спадщини згідно частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи (спадкодавця) або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_11 18 грудня 2009 року, позивач ОСОБА_1 набув прав володіння та користування спадковим майном, а тому може захищати свої порушені права та інтереси, вимагаючи судового захисту способами, визначеними частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Отже колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про те, що відмовляючи у такому захисті, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не врахував наявність у позивача правомочності власника спірного нерухомого майна та дійшов помилкового висновку, що відчуження такого майна не впливає на права позивача.

Крім того судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що

ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, успадкував від свого померлого батька - ОСОБА_11 не право участі у ТОВ «Фактор» та ТОВ «Укр-Агро-Груп» (статус учасника товариств), а право на частку у статутному капіталі товариств, тому він має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину частки у майні вказаних товариств. Крім того, статутом ТОВ «Укр-Агро-Груп» не передбачено, що перехід частки у статутному капіталі допускається лише за згодою інших учасників товариства.

Отже колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що наведені судові рішення відносно права власності позивача на 1/2 частину від частки ОСОБА_11 у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп», пропорційної частці у статутному капіталі (60 % від загального розміру статутного фонду ТОВ «Укр-Агро-Груп»), відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, пункту 7 частини третьої статті 2, статті 18 ЦПК України є обов`язковими для виконання, а відсутність державної реєстрації відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права власності позивача на спадкове нерухоме майно не позбавляє його права користування та володіння належним йому на праві власності майном.

Верховний Суд зауважує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Недійсність договору, як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі

№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції встановив, що на час відчуження майна ТОВ «Укр-Агро-Груп» рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня

2017 року, яким за позивачем визнано право власності на частку цього майна, набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Зупинення 08 вересня

2017 року виконання рішення суду до закінчення касаційного провадження за клопотанням ТОВ «Укр-Агро-Груп» не змінює час набрання ним чинності - 11 липня 2017 року та обов`язковість судового рішення, що є конституційною засадою цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ЦПК України).

У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Отже з огляду на вищенаведені норми та встановлені апеляційним судом обставини у справі колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції, що відчужуючи спірне нерухоме майно з метою виведення його з власності товариства, відповідач, який ініціював касаційний перегляд та зупинення виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року, будучи обізнаним про права позивача на спірне нерухоме майно, діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки уклав договори, які порушують майнові права останнього, як спадкоємця майна померлого співвласника товариства.

Крім того суд встановив, що доказів наявності у ТОВ «Укр-Агро-Груп» іншого майна, яке б припадало на частку позивача, матеріали справи не містять як і відсутні докази оприбуткування ТОВ «Укр-Агро-Груп» та здавання готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки.

Таким чином Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що вказані обставини, в їх сукупності, свідчать про недійсність оспорених позивачем договорів, як таких, що укладені з порушенням загальних засад цивільного законодавства, внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання правами на шкоду правам позивача з метою невиконання судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкову частку у майні ТОВ «Укр-Агро-Груп», носять фраудаторний характер, а тому висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову правильні.

Вищенаведеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції припустився помилки, адже заявники за касаційною скаргою є добросовісними набувачами майна, а тому підстави для визнання договорів недійсними буди відсутні.

Щодо аргументів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц; від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц;

від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11; від 04 жовтня 2019 року у справі

№ 759/14874/15-ц; від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/2829/16-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц; від 16 жовтня 2019 року у справі

№ 367/5525/16-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц та

від 18 березня 2020 року у справі № 119/7375/16-ц колегія суддів доходить таких висновків.

У справі № 183/1617/16 спір виник щодо витребування земельної ділянки лісового фонду. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У постанові від 04 жовтня 2019 року у справі № 759/14874/15-ц Верховний Суд зазначав, що за умови, коли позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, а відповідач ОСОБА_2 придбала спірну квартиру не безпосередньо у власника (позивача у справі), а в особи, яка не мала відчужувати це майно, то наслідком недійсності вказаного правочину є не двостороння реституція, а витребування майна з незаконного володіння.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/2829/16-ц (розглядався спір про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння) суд зазначав, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц вказував, що застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з незаконного володіння зробив висновок про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факти незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не можуть породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 367/5525/16-ц (розглядався спір про витребування з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельної ділянки) викладено правовий висновок про те, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

В постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) зазначено, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у відповідачів як добросовісних набувачів призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 Одеська місцева прокуратура № 1 звернулася в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, фізичних осіб про визнання розпорядження недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна Верховний Суд зазначив: що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц зазнав, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є обтяжливою для нього. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Таким чином, оскільки за обставинами цієї справи судом апеляційної інстанції встановлено, що оспорювані договори укладені з порушенням загальних засад цивільного законодавства, внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання правами на шкоду правам позивача з метою невиконання судового рішення, колегія суддів відхиляє наведені аргументи касаційної скарги

Щодо доводів касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення норм процесуального права колегія суддів доходить таких висновків.

У касаційній скарзі заявники зазначають, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Відповідачу ОСОБА_2 не було вручено копію апеляційної скарги та не було направлено жодної судової повістки, а відповідачу ОСОБА_3 судова повістка була направлена на електронну адресу, яка не була актуальною, про те, що до повідомлення було прикріплено копію апеляційної скарги з додатками міститься лише запис від руки.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 17 лютого 2023 року суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження у справі (а. с. 164 том 2).

13 березня 2023 року Полтавський апеляційний суд закінчив підготовчі дії у справі, призначив її до розгляду на 05 квітня 2023 року на 11 год. 40 хв (а. с. 165 том 2).

В матеріалах справи міститься супровідний лист від 15 березня 2023 року про направлення копії ухвали та апеляційної скарги на 135 аркушах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ПАТ АБ «Укргазбанк» (а. с. 166 том 2).

21 березня 2023 року на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 апеляційний суд надіслав судові повістки-повідомлення (а. с. 168 (зворотня сторона), 169 том 2).

В матеріалах справи містяться довідки про доставку ОСОБА_3 електронного листа у вигляді ухвали про відкриття апеляційного провадження та судової повістки на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 175 том 2).

Також матеріали справи містять телефонограму про повідомлення

ОСОБА_3 про судове засідання, призначене на 05 квітня 2023 року

на 11 год. 30 хв за номером телефону - НОМЕР_1 , складену секретарем судового засідання Гречка Є. В. (а. с. 172 том 2).

Доказів про отримання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ухвал про відкриття апеляційного провадження та судових повісток, надісланих засобами поштового зв`язку матеріали справи не містять.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Кондра Л. С. на підставі договорів № 18, та № 19 від 03 квітня 2023 року про надання правової допомоги та ордерів від 03 квітня 2023 року (а. с. 195, 196 том 2.)

Як вбачається із протоколів судових засідань, що відбулись у суді апеляційної інстанції 05 квітня 2023 року та 17 квітня 2023 року адвокат Кондра Л. С. була присутня у судових засіданнях, призначених на ці дати (а. с. 176, 177198, 199 том 2).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Водночас під добросовісністю варто розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (частина перша статті 6 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Таким чином, передбачається, що адвокат надає особі професійну та кваліфіковану правову допомогу.

Верховний Суд враховує, що з матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Кондра Л. С.

З огляду на те, що адвокат Кондра Л. С. здійснює професійну діяльність у сфері права та є обізнаною з обсягом прав сторони у справі, колегія суддів доходить висновку, що право заявників на доведення своєї позиції у суді апеляційної інстанції порушене не було, а тому відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги.

До схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 520/15324/19.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров