Ухвала

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 185/5961/22

провадження № 61-6968ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 у 2014-2015 роках активно займався волонтерською діяльністю. 08 січня 2015 року о 20:30 год позивач, рухаючись на автомобілі Форд Транзит, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зупинений працівниками правоохоронних органів на блокпості поблизу міста Ізюм Харківської області. У ході незаконних і тривалих маніпуляцій на місці його фактичного і бездокументального затримання, йому повідомили про наявність в автомобілі зброї та боєприпасів.

Відомості в ЄРДР внесено 09 січня 2015 року по кримінальному провадженню №0000028. Протокол затримання складено 09 січня 2015 року о 12:05 год. У подальшому цього ж дня, 09 січня 2015 року о 19:06 год ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

На підставі ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2015 року у справі №623/42/15-к щодо ОСОБА_1 безпідставно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів - до 20:30 год 08 березня 2015 року, із визначенням застави у розмірі 97 440,00 грн. У подальшому ця ухвала оскаржена до апеляційного суду Харківської області, ухвалою якого від 15 січня 2015 року ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області змінено в частині визначеного розміру застави, яку зменшено до мінімального рівня - 24 360 грн. Після сплати застави з-під варти ОСОБА_1 звільнено станом на 16 січня 2015 року.

Вдруге у межах цього кримінального провадження ОСОБА_1 під варту взято на підставі вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року після проголошення вироку в залі суду. Під вартою утримувався до 26 жовтня 2016 року і звільнений на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року. В період часу з 08 січня 2015 року по 25 вересня 2018 року (тобто 44 місяці і 18 днів) підданий незаконному кримінальному переслідуванню.

ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з держави України (Державного бюджету України) в особі її органів солідарно - Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду 3 000 000 грн та понесені судові витрати в справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в сумі 400 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

відповідно до пункту 5 статті 3 Закону № 794-VIII у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону № 794-VIII). Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373/15-ц, провадження № 14-298цс18;

згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 794-VIII розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування;

в результаті вчинення органами досудового розслідування, прокуратури та суду незаконних дій ОСОБА_1 незаконно засуджений за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, що завдало позивачу моральної втрати та призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, доведення невинуватості у вчиненні злочину;

позивач перебував незаконно під слідством та судом майже 25 місяців, тобто з січня 2015 року по січень 2017 року, а саме по дату постановлення ухвали апеляційним судом Харківської області, якою вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито. Саме цим судовим рішенням, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, кримінальне переслідування відносно позивача було завершено;

суд першої інстанції зазначив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи». Отже, чинним законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний;

інформація щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , який займав активну життєву позицію, набуло значного розголосу та резонансу у суспільстві, висвітлювалось у засобах масової інформації. Вказане підтверджується значною кількістю копій публікацій у ЗМІ. На підставі всього викладеного, враховуючи розмір встановленого станом на 01 жовтня 2022 року розміру мінімальної заробітної плати 6700 грн, проте звертаючи увагу на характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суд вважав, що відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення позивача та зробив висновок про необхідність задовольнити позовні вимоги частково та визначив позивачу компенсацію моральної шкоди у розмірі 400 000 грн.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 000 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог. Представником позивача суду надано договір, акт до договору про надання правової допомоги від 13 липня 2022 року та квитанції, які свідчили про сплату позивачем 20 000 грн за надані послуги, а також актом передбачена сплата гонорару успіху в розмірі 40 000 грн. З Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8 000,00 грн (400 000,00 грн х 60 000,00 грн : 3 000 000,00 грн = 8 000,00 грн), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України). Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт;

порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування;

позивач перебував незаконно під слідством та судом з 09 січня 2015 року до 12 січня 2017 року (дата постановлення ухвали апеляційним судом Харківської області, якою вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано, а кримінальне провадження за обвинуваченням позивача закрито), що складає майже 25 місяців. При визначенні розміру відшкодування завданої позивачу шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечив позивачеві відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, який співмірний з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи. Отже, у оскарженому судовому рішенні суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, вірно дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві. Доводи апеляційної скарги щодо збільшення розміру відшкодування моральної шкоди ніж гарантований державою, зводяться до необхідності здійснення переоцінки зібраних у справі доказів;

щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції апеляційний суд зробив висновок про те, що додаткове рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг немає.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000,00 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_1 поніс судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн за підготовку та подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Харківській області. Враховуючи зазначене, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, вказані витрати підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача. Щодо стягнення витрат за подання апеляційної скарги на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року та на додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року в розмірі 4 000,00 грн, колегія суддів зазначила, що вони розподілу не підлягають, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення.

11 травня 2023 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та додаткову постанову апеляційного суду, стягнувши у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 000,00 грн та витрати на відшкодування правничої допомоги у повному обсязі.

12 травня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та додаткову постанову апеляційного суду, стягнувши у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 000,00 грн та витрати на відшкодування правничої допомоги у повному обсязі.

У касаційних скаргах, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 зазначає, що апеляційним судом помилково застосовано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, оскільки судами безпідставно зменшено строк перебування позивача під незаконним слідством та судом з 44 місяців 18 днів до 25 місяців. Таке обмеження строку суд обґрунтував датою прийняття апеляційним судом Харківської області від 12 січня 2017 року, якою закрито кримінальне провадження щодо позивача, із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц. Однак судом безпідставно відхилено подальший період касаційного оскарження ухвали апеляційного суду прокурором. Цей період касаційного оскарження тривав до 25 вересня 2018 року, тобто по дату прийняття остаточного судового рішення у межах кримінального провадження щодо ОСОБА_1 та вимагав від позивача вчинення дій щодо захисту від незаконних протиправних переслідувань зі сторони прокуратури. Ухвалою апеляційного суду у кримінальному провадженні страждання позивача не припинились через протиправні дії прокуратури, яка продовжила незаконне переслідування шляхом подання касаційної скарги.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку (пункт 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України).

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційних скарг свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційні скарги у цій частині підлягають поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року, додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2022 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат