ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/4284/21 Номер провадження 22-ц/814/1774/23Головуючий у 1-й інстанції Вікторов В.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дряниці Ю. В., Триголова В. М.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Слинько Яни Юріївни

на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року у складі судді Вікторова В. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укрборонпром» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення завданої моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

08 липня 2021 року ОСОБА_1 через свого адвоката Слинько Я. Ю. звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до Державного концерну «Укрборонпром», в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного концерну «Укрборонпром» «Про звільнення ОСОБА_1 » № 40-К від 16.04.2021; поновити ОСОБА_1 на посаді Генерального директора Харківського державного авіаційного виробничого підприємства; стягнути з Державного концерну «Укрборонпром» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 16.04.2021 по дату проголошення судового рішення з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів, а також завдану моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року вказану позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.

Роз`яснено, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, згідно частини сьомої статті 185 ЦПК України.

Ухвала мотивована тим, що заявником у встановлений строк не було виконано вимоги, визначені в ухвалі суду про залишення заяви без руху.

Не погодившись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Слинько Я. Ю. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що всі недоліки позовної заяви, на які вказав суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, адвокатом позивача були усунуті, проте суд першої інстанції всупереч цього виніс ухвалу про повернення позовної заяви, позбавивши позивача права доступу до правосуддя, оскільки через значне затягування вирішення питання щодо відкриття провадження у справі судом позивач пропустив строк, визначений вимогами статті 233 КЗпП України для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, що є порушенням процесуального права та завдало незаконно звільненому позивачу значної шкоди, призвело до порушення його прав та інтересів, адже позивач на даний час позбавлений права оскаржити незаконні дії відповідача.

Вказує, що вимога про витребування доказів, а саме довідки про заробітну плату ОСОБА_1 , за останні 6 місяців роботи необхідна для об`єктивного вирішення питання про поновлення позивача на роботі та визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте така довідка позивачу на його звернення надана не була.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо непоширення на вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» про звільнення позивача від сплати судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

На підставі розпорядження голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» справу було передано за підсудністю до Полтавського апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина друга статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Частиною першою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175 і 177 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 185 ЦПК України, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, суддя протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статей 175, 177 ЦПК України та надано строк, для усунення недоліків позовної заяви.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням ціни позову, яка в даному випадку є невизначеною позивачем в порушення вимог пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України, що в свою чергу не дає змоги суду встановити точний розмір судового збору. Також позивачем не конкретизована прохальна частина позовної заяви в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - не зазначена сума, яка підлягає стягненню. Крім того, необхідно уточнити пункт 1 та 2 прохальної частини, оскільки зазначені в ній вимоги не є позовними вимогами, а пункт 3 з вимогою про витребування доказів оформлюється окремим процесуальним документом (а. с. 21-22).

Копія ухвали суду була направлена на поштову адресу представника позивача - адвоката Слинько Я. Ю. та згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана нею 19.07.2021 (а. с. 24).

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху адвокатом Слинько Я. Ю. 10.08.2021 подано до суду уточнену позовну заяву із виправленими недоліками, а саме: вказано розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, конкретизовано прохальну частину позовної заяви та подано клопотання про витребування доказів, сформоване окремим процесуальним документом (а. с. 31- 47).

Проте, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України (а. с. 48-49).

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач у наданий строк недоліків позовної заяви, яка не відповідала вимогам статей 175, 177 ЦПК України, не усунув, з чим колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право доступу до суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).

При цьому право визначення предмета та підстав позову є процесуальним правом виключно позивача.

Відповідно до пункту 2 частини першої, частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі змінити предмет або підстави позову.

Отже, на стадії відкриття провадження у справі суд не дає оцінки належності обраного позивачем способу захисту, остаточного визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, що здійснюється судом під час проведення підготовчого засідання (статті 189, 197, 200 ЦПК України) та за результатами розгляду справи по суті під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України), тому уточнення позовних вимог не є підставою для залишення позовної зави без руху та її подальшого повернення позивачеві через те, що суд вважає такі вимоги неконкретними.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) викладено правовий висновок, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про невідповідність вимогам статей 175 та 177 ЦПК України позовної заяви ОСОБА_1 в частині заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як підстави для визнання заяви неподаною та повернення її позивачеві, не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

У відповідності до норм пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач має пільги по сплаті судового збору у справах про стягнення заробітної плати, у тому числі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та поновлення на роботі. Отже, вимоги суду першої інстанції щодо визначення ціни позову для встановлення розміру судового збору та його сплати в цій частині є безпідставними.

Матеріали справи не містять вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, що помилково зазначено в оскаржуваній ухвалі суду, тому позивач не має сплачувати такий судовий збір.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати трудову функцію. За цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Оскільки питання щодо тривалості вимушеного прогулу та його оплати вирішується одночасно із винесенням рішення про поновлення працівника на роботі та входить до компетенції суду, який розглядає трудовий спір, викладені у позовній заяві вимоги позивача не суперечать нормам статті 175 ЦПК України, статті 235 КЗпП України та відповідають обраному позивачем способу захисту своїх прав.

Зі змісту позовної заяви, поданої в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Слінько Я. Ю., вбачається, що заявляючи вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Державного концерну «Укроборонпром» № 40-К від 16.04.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення його на роботі, позивач просить суд у відповідності до вимог статті 235 ЦПК України при ухваленні рішення про поновлення на роботі стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі, розрахованій станом на день ухвалення рішення у цій справі.

Крім того, при поданні позовної заяви представником позивача заявлено клопотання про витребування доказів від Державного концерну «Укрборонпром», а саме довідки про заробітну плату ОСОБА_1 за останні 6 місяців роботи, яка необхідна для обрахунку суми для стягнення.

Таким чином, визначені районним судом в ухвалі від 13 липня 2021 року недоліки позовної заяви були усунені в установлений судом строк та перешкод для відкриття провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_1 апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції не дотримався норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення необґрунтованої ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Ленінського районного суду м. Харкова.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Слинько Яни Юріївни задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року скасувати, справу направити до цього суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Ю. В. Дряниця

В. М. Триголов