ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3360/23 Справа № 2-1537/08 Суддя у 1-й інстанції - Третяк В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору Комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору дійсним та визнання права власності, в якій подано апеляційну скаргу Кам`янською міською радою Дніпропетровської області на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 липня 2008року (головуючий у суді першої інстанції Третяк В.В.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 10 липня 2008року ОСОБА_1 виклала вимоги до ОСОБА_2 про визнання дійсним Договору купівлі-продажу 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 20 червня 2008року - Договір.

В обґрунтування позову заявник зазначала, що в Договорі сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, а саме визначили предмет договору 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 , що складалися із адміністративної будівлі А-1, площею 346,2м2, майстерні слюсарні Б-1, площею 102,4м2, вбиральні В-1, цеху з виробництва скотчу Ж-2, площею 430,4м2, підстанції Л-1 та огорожі 1-5; також визначили вартість предмету продажу 300000,00грн і зазначили, що кошти продавець одержав від покупця повністю до підписання договору; та відповідач взяв на себе за договором зобов`язання підготувати технічну документацію і оформити угоду нотаріально до 10 липня 2008року, однак даної умови не виконав ні на час укладення договору ні на час звернення до суду.

З огляду на наведені обставини, позивач вважала, що є всі підстави для визнання за нею права власності на 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 Спірне майно. Зобов`язання про реєстрацію якого, на думку позивача, слід було покласти на Комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 липня 2008року позов задоволено. Згідно висновків суду підтверджені обставини з приводу того, що сторони уклали письмовий договір, в якому було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу. Та суд виходив з того, що підтверджені обставини передбачені статтею 220 ЦК України, що давало можливість суду задовольнити позов повністю.

З рішенням суду не погодилася Кам`янська міська рада Дніпропетровської області, представник якої в апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення та відмову в позові. Порушення прав та законних інтересів Ради заявник пов`язував з тим, що предметом спору окрім вирішення питання про визнання Договору дійсним було також вирішення питання про визнання за позивачкою права власності на 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 власником якого також є Кам`янська міська рада, та який розміщується на земельній ділянці, котра також належить заявнику апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд допустив порушення норм процесуального права та як не дослідив обставин справи і не навів жодних підстав для своїх висновків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила вимоги Кам`янської міської ради Дніпропетровської області. Обґрунтовувала відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства. На думку, заявниці вона у законний спосіб набула право власності на Спірне майно, котре належало відчужувачу ОСОБА_2 . Заявник стверджувала, що власник правонаступником якого є Кам`янська міська рада Дніпропетровської області не володіє правом на предмет спору, оскільки попередній власник розпорядився спірним майном та хоч об`єкт нерухомості набувачем і було самовільно переобладнано, його право власності було підтверджено рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 червня 2008року, яке набрало законної сили і має преюдиціальне значення.

Водночас, ОСОБА_1 стверджувала, що заявник не мав права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки події мали місце більше чотирнадцяти років тому та заявник не довів що рішенням порушуються його права чи інтереси.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , також пояснення представника Кам`янської міської ради, за відсутності відповідача ОСОБА_2 та третьої особи явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи містять письмовий Договір купівлі-продажу заводу будівельних матеріалів від 20 червня 2008року, відповідно до буквального змісту якого ОСОБА_2 продав та ОСОБА_1 купила 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 , що складалися із адміністративної будівлі А-1, площею 346,2м2, майстерні слюсарні Б-1, площею 102,4м2, вбиральні В-1, цеху з виробництва скотчу Ж-2, площею 430,4м2, підстанції Л-1 та огорожі 1-5; також в Договорі зазначено, що продаж вчинено за 300000,00грн, які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору. Також в договорі йдеться про те, що відповідач взяв на себе за договором зобов`язання підготувати технічну документацію і оформити угоду нотаріально до 10 липня 2008року /а.с.6/.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 червня 2008року суд встановивши, що ОСОБА_2 фактично здійнено не будівництво, а лише реконструкцію виробничих приміщень із зміною їх функціонального призначення, визнав за ОСОБА_2 право власності на розташований в АДРЕСА_1 , завод будівельних матеріалів з частковою зміною цільового призначення під виробництво скотчу, що складався із адміністративної будівлі А-1, площею 346,2м2, майстерні слюсарні Б-1, площею 102,4м2, вбиральні В-1, Д-1 вагової площею 33,7м2, та Ж-2 цеху з виробництва скотчу, площею 430,4м2, підстанції Л-1 та огорожі 1-5 /а.с.10-12/.

На підставі Рішення від 18 червня 2008року здійснена реєстрація права власності на завод будівельних матеріалів за ОСОБА_2 тільки 10 липня 2008року /копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно а.с.13/.

В іншому Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 серпня 2008року, вже йдеться про реєстрацію права спільної часткової власності на 9/10 часток Заводу будівельних матеріалів по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі Рішення від 24 липня 2008року /а.с.48/.

В Технічному паспорті на Завод будівельних матеріалів виготовленому станом на 03 червня 2008року йдеться про самовільне перепланування будівлі А-1, переобладнання електромайстерні в слюсарню та зміну цільового призначення котельні Ж-2 /а.с.14-21/.

В Свідоцтві про право власності від 19 січня 2001року зазначено про належність на праві комунальної власності територіальній громаді м.Дніпродзержинська Заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 , що складається з одинадцяти будівель /а.с.37/.

23 січня 2001року здійснено Реєстраційний напис про те, що Завод будівельних матеріалів в цілому зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Дніпродзержинська, запис № 8 за реєстровим номером 606 /а.с.37 зворотній бік/.

В Договорі купівлі-продажу заводу будівельних матеріалів від 27 серпня 2001року зазначено про те, що Ліквідаційна комісія Державного підприємства «Дніпродзержинський завод будівельних матеріалів» продала ОСОБА_2 завод будівельних матеріалів, який належав Територіальній громаді за 6050,00гривен, що розташований в АДРЕСА_1 , і складався із А-1 адміністративної будівлі, площею 346,2м2, Б-1 електромайстерні, В-1 вбиральні, Д-1 вагової , Ж-1 котельні нежитловою площею 203,4м2, Л-1 підстанції, М-1 кузні нежитловою площею 40,6м2 /а.с.62/.

За змістом Договору оренди земельної ділянки від 20 грудня 2004року та Акту приймання земельної ділянки від 23 грудня 2004року орендар ОСОБА_2 прийняв у строкове платне користування від орендодавця Дніпродзержинської міської ради Земельну ділянку площею 0,7143, що розташована по АДРЕСА_1 , на строк до 21 жовтня 2014року /а.с.52-55, 63/.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обмежився тим, що сторони надали власноруч написаний Договір купівлі-продажу, суд навів положення статті 220 ЦК України, в редакції яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, однак не дав оцінки належності засобів доказування та не навів жодних правових підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання права власності і зобов`язання здійснити реєстрацію цього права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що є недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та суд неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України - ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до наданих письмових доказів територіальна громада м.Дніпродзержинська довела що вона була власником спірного майна на підставі Свідоцтва про право власності від 19 січня 2001року частина майна була реалізована за Договором купівлі-продажу заводу будівельних матеріалів від 27 серпня 2001року, також Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 червня 2008року підтверджено, що ОСОБА_2 фактично здійснена перебудова частини будівель заводу та останній розпорядився тільки 9/10 частками заводу будівельних матеріалів.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Апеляційний суд виходить з того, що безпідставними є доводи позивача про те, що особа, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу Кам`янська міська рада не володіє жодним правом на спірне майно і не має відношення до спірного майна та оскаржуване рішення не стосується її права та інтересів, оскільки територіальна громада м.Кам`янське (Дніпродзержинська) була власником спірного майна в цілому, як Заводу будівельних матеріалів з усіма будівлями так і земельної ділянки на якій він розташовувався. Та в рамках предмету цього спору, за відсутності Ком`янської міської ради в якості сторони чи третьої особи, суд був позбавлений можливості перевірити об`єм майна, право власності на яке перейшло за рішенням суду до ОСОБА_2 , також щодо належності земельної ділянки, яка знаходилась під спірними будівлями.

За таких умов, судом першої інстанції було вирішено питання про права та обов`язки територіальної громади м. Кам`янське (Дніпродзержинська), а тому остання скористалася своїм правом на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в цій справі, що дає апеляційному суду правові підстави для розгляду цієї справи по суті.

Статті 316, 317, 319, 321 ЦК України визначають, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 657 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За частиною третьою статті 640 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Водночас, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення за нез`ясованих підтверджених причин, не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 140/2001/17, від 22 лютого 2021 року в справі № 545/440/18.

Тож апеляційний суд не погоджується із зовсім не аргументованим висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені, апеляційний суд виходить із того, що позивачем не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, зокрема наявність у відчужувача права на продаж цього майна, оскільки на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 своє право власності на Спірне майно пов`язував із рішенням суду, яке ще не набрало законної сили, також право не було зареєстроване належним чином; також в жодній спосіб не доведено безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 20 червня 2008 року дійсним, оскільки, матеріали справи не містять доказів, що позивач виконав свої зобов`язання за спірним правочином, а останній ухилився від нотаріального посвідчення цього договору та що така можливість втрачена. Визнання відповідачем позову в цій справі спростовує ухилення його як іншої сторони правочину від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості вчинення таких дій.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов передбачених в чинному законодавстві, а істотних умов щодо яких сторони досягли згоди та керуючись якими уклали договір, а також фактичних обставин у даній справі.

За встановлених обставин, суд першої інстанції не відреагував на доводи позивача, щодо підстав для її звільнення від доказування тих обставин якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, керувався виключно лише самими правовими підставами та аргументами, без врахування і встановлення відповідних фактів, і надав надважливе значення загальним вимогам законодавства, не розглянувши ключових аргументів висунутих позивачем в позовній заяві, з огляду на що рішення не могло задовольнити вимогу законності, передбачену нормами матеріального і процесуального права України.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з порушенням норм матеріального права через невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 від 20 червня 2008року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , також відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 і зобов`язанні Комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати право власності за ОСОБА_1 на 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 .

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а розмір судового збору при зверненні з апеляційною скаргою складав 3011,40,40грн, то з ОСОБА_1 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області підлягає стягненню 3011,40(три тисячі одинадцять),40грн. судового збору за апеляційну інстанцію.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 липня 2008року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 від 20 червня 2008року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 і зобов`язанні Комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати право власності за ОСОБА_1 на 9/10 часток заводу будівельних матеріалів, розташованого в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судові витрати в з розмірі 3011,40(три тисячі одинадцять),40грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2023року.

Судді: