Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 202/3068/20

провадження № 61-4652св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

за первісним позовом:

позивач - керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Тетерєва (Байдук) Марина Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Деркач Н. М. Ткаченко І. Ю. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року у складі судді Бєсєди Г. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, правонаступником якої є Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна.

Позов мотивований тим, що під час здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна житлового фонду, а саме квартири АДРЕСА_1 . 14 вересня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року у справі № 201/6698/18 зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 у справі № 201/6698/18 задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області та скасовано вказане рішення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено у повному обсязі. При цьому, постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована та є об`єктом права комунальної власності. Разом із цим, на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції, квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 вересня 2018 року ОСОБА_2 відчужено на користь ОСОБА_3 . У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2018 року спірну квартиру ОСОБА_3 відчужено на користь ОСОБА_1 . Вказане свідчить про те, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади м. Дніпра без її волі та Дніпровська міська рада, як власник спірного майна, має право на його витребування на підставі статті 388 ЦК України.

Позивач просив:

витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Тетерєва (Байдук) М. М., приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Фаст Л. Д. про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності за добросовісним набувачем.

Зустрічний позов мотивований тим, що в розумінні статей 330, 388 ЦК України, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки зазначена квартира була придбана за договором купівлі-продажу та на момент укладання правочину ОСОБА_3 надала правовстановлюючі документи на вказану квартиру, про претензії третіх осіб йому не було відомо, тому він не мав жодних сумнівів з приводу належного власника квартири. Після укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 розпочав ремонтні роботи, для подальшого нормального проживання із сім`єю, оскільки на момент купівлі квартира не була придатна для проживання. Наголошував, що йому не було відомо про те, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати квартиру, оскільки на момент укладання правочину жодних обмежень і заборон не існувало.

Позивач за зустрічним позовом просив:

визнати ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

УхвалоюІндустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Байдук М. М., приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Фаст Л. Д. про визнання права власності за добросовісним набувачем об`єднано в одне провадження з первісним позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року позов керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Байдук М. М., приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Фаст Л. Д. про визнання права власності за добросовісним набувачем відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області сплачений судовий збір у сумі 8 573,23 грн.

При задоволенні первісних позовних вимог суд першої інстанції вказав, що волевиявлення Дніпровської міської ради на відчуження спірного нерухомого майна не було. ОСОБА_1 , проявивши не обачність, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не звернув увагу, що право власності на квартиру на протязі двох місяців реєструвалося за різними особами. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто спірне нерухоме майно не є його єдиним постійним місцем проживання. З огляду на наведене, а також ураховуючи значну потребу в забезпеченні житлом найменш соціально захищених категорій населення територіальної громади міста Дніпра, витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна на користь територіальної громади міста Дніпра не є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, та не покладає на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання. У зв`язку із задоволенням первісного позову, зустрічна позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності за добросовісним набувачем не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції зазначив, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації), не позбавляє ОСОБА_1 , як добросовісного набувача квартири, можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири щодо повернення йому сплачених грошових коштів, з підстав передбачених статтею 661 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року залишено без руху, надано строк для усунення недоліків - сплати судового збору у розмірі 20 382,07 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зменшення суми сплати судового збору. Подовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків - сплати судового збору в розмірі 19 382,07 грн (з урахуванням сплаченого судового збору в розмірі 1 000 грн).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року постановлено вважати неподаною та повернуто заявнику.

Суд апеляційної інстанції вказав, що 02 березня 2022 року до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі. Однак, апелянтом не усунені недоліки апеляційної скарги, що зазначені в ухвалі суду від 25 березня 2022 року та в ухвалі суду від 14 квітня 2022 року. Не надано документи, які підтверджують тяжкий майновий стан останнього. Надана скаржником довідка з місця роботи визнана апеляційним судом неналежним доказом підтвердження його майнового стану, оскільки не відображає всіх можливих джерел доходу та містить інформацію за інший, ніж визначено законом, період. Інших доказів до суду апеляційної інстанції не надано.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що:

прокуратура не мала належних та достатніх повноважень на звернення із даним позовом, оскільки Дніпровською міською радою, як власником спірного майна та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у даних спірних правовідносинах, протягом тривалого часу, не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно, даний позов пред`явлено прокуратурою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради;

прокуратура та, у подальшому, суд порушили його права як законного власника та добросовісного набувача квартири АДРЕСА_1 , оскільки право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Спірне майно є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і у приватну власність не передавалось, вибуло з власності територіальної громади поза її волею. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У травні 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року мотивована тим, що посилання суду апеляційної інстанції на те, що нібито законом визначено форму довідки про стан доходів, що подається до суду, є необґрунтованим, оскільки форма такої довідки жодним законом чи іншим нормативно-правовим актом не встановлена, законом не визначено період, за який така довідка повинна подаватися. Судом залишено поза увагою, що ОСОБА_1 подано до суду довідку про доходи, складену за його єдиним місцем роботи ТОВ «Альфа Пром Інжиніринг», довідку про отримання його дружиною державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю. Судом не розглянуто клопотання про відстрочення або розстрочення сплати залишку судового збору та вказано, що подання цього клопотання є зловживанням процесуальними правами. ОСОБА_1 вказує, що ним подано клопотання у зв`язку з відсутністю фізичної можливості сплатити значну суму судового збору через важке матеріальне становище.

У березні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог, судові витрати покласти на відповідачів.

Касаційна скарга на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, з урахуванням доповнень до неї, мотивована тим, що:

суди першої та апеляційної інстанцій, не звернули належну увагу на те, що прокуратура не мала належних та достатніх повноважень на звернення з позовом в інтересах міської ради. Вказує, що у листах № 04/32-691вих-20 від 31 січня 2020 року та № 04/32-3373вих-20 від 21 квітня 2020 року керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, які адресовані Дніпровському міському голові ОСОБА_7 та відповідях на них № 7/11-421 від 13 лютого 2020 року та № 7/11-1054 від 30 квітня 2020 року не зазначається про порушення прав територіальної громади і необхідного захисту порушених прав з боку органів прокуратури. Заяв про порушення прав територіальної громади не отримано і під час розгляду позову в суді першої та апеляційної інстанцій;

судами, у порушення визначеного статтею 388 ЦК України правового становища «добросовісного набувача», на ОСОБА_1 покладено індивідуальний та надмірний тягар (постанова Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц). Вказує, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона придбана ним за відплатним договором купівлі-продажу, на момент укладання правочину ОСОБА_3 надала правовстановлюючі документи на вказану квартиру, про претензії третіх осіб не було відомо. Після укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 розпочав ремонтні роботи у ній. Про те, що продавець квартири не мала права відчужувати квартиру, ОСОБА_1 не знав і не міг знати, оскільки на момент укладання правочину жодних обмежень і заборон не існувало, а про скасування постановою Дніпровською апеляційного суду від 03 грудня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року у справі № 201/6698/18, йому стало відомо лише після отримання позовної заяви про витребування спірної квартири;

посилання судів на те, що у ОСОБА_1 є реєстрація за адресою: АДРЕСА_2 , вважає необґрунтованим, оскільки інститут реєстрації, «прописки» на який посилаються суди, жодним чином не підтверджує реальну можливість особи проживати у визначеному місцем реєстрації житлі;

суди не врахували, що витребуванням від ОСОБА_1 спірної квартири фактично позбавлено єдиного місця проживання зареєстрованих у ній дружину позивача та двох неповнолітніх дітей позивача - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дитина з особливими потребами (має інвалідність, страждає на захворювання - гемофілія А, тяжкої форми ускладнена інгібітором, документи на підтвердження цього долучалися до матеріалів справи)) та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 202/3068/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року; витребувано справу з суду першої інстанції.

У березні 2023 року матеріали цивільної справи № 202/3068/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 202/3068/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2023 рокусправу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2023 року відзив на касаційну скаргу, поданий Дніпропетровською обласною прокуратурою, повернуто без розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 травня 2022 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

В ухвалі Верховного Суду від 30 березня 2023 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 462/12525/15-ц, від 08 березня 2023 року у справі № 203/18/21, від 01 березня 2023 року у справі № 204/7064/19, від 08 березня 2023 року у справі № 204/114/19 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,2 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, та додаткове рішення цього ж суду від 06 травня 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено у повному обсязі. Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована та є об`єктом права комунальної власності.

11 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Байдук М. М., та зареєстровано в реєстрі за № 12241.

Позиція Верховного Суду

Щодо первісного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Оцінці в справі, яка переглядається, підлягали не тільки обставини вибуття майна з володіння територіальної громади міста Дніпра, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_1 у контексті добросовісності останнього набувача.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; […] за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). […] при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 203/4193/19 (провадження № 61-16780св21).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18), на яку посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_2, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_2 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 205/7567/18 (провадження № 61-20892св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності територіальної громади та набуття ОСОБА_1 права власності на таке майно в контексті її добросовісності, суди встановили, що ОСОБА_1 придбала квартиру за договором купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тобто стала вже четвертим власником спірної квартири після її вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. При цьому правові підстави набуття сім`єю ОСОБА_6 права власності на квартиру (договір купівлі-продажу 04 червня 2016 року, укладений з ОСОБА_3, та судове рішення про поділ спільного майна подружжя) на момент придбання квартири ОСОБА_1 ніким не оспорювалися, в зв`язку з чим відповідачка правомірно очікувала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Суди зазначили, що після внесення 11 березня 2016 року до ЄРДР відомостей про факт скоєння кримінального правопорушення, предметом якого є спірна квартира, органами досудового розслідування так і не було ініційовано питання щодо накладення арешту або іншого публічного обтяження на таке нерухоме майно, в зв`язку з чим будь-яка зацікавлена особа, навіть проявивши розумну обачливість, не могла бути проінформована про наявність спору щодо квартири АДРЕСА_3 , набуваючи 30 березня 2018 року у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могла знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею і щодо такого майна існує спір. Суди обґрунтовано прийняли до уваги, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачки, а тому в даному випадку втручання у право ОСОБА_1 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі позитивні наслідки вилучення квартири для захисту інтересів територіальної громади не переважають дотримання прав власника ОСОБА_1 , яка законним шляхом за плату набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, і яка внаслідок віндикації може втратити не лише свою власність, а й єдине місце проживання, та буде вимушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею у зв`язку із придбанням такого майна витрат. За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про неможливість витребування квартири у ОСОБА_1, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря. Доводи прокурора про те, що відповідачка зареєстрована за іншою адресою та придбала спірну квартиру за заниженою ціною, а тому витребування в неї нерухомого майна не матиме наслідком покладення на неї надмірного тягаря, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права щодо суті спору, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України)».

У справі, що переглядається, суди виходили з того, що оскільки відсутнє волевиявлення Дніпровської міської ради на відчуження спірного нерухомого майна, позовні вимоги про витребування цього майна від ОСОБА_1 є обґрунтованими. При цьому суди зазначили, що проявивши необачність, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 не звернув увагу, що право власності на квартиру на протязі двох місяців реєструвалося за різними особами. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто спірне нерухоме майно не є його єдиним постійним місцем проживання. З огляду на наведене, а також ураховуючи значну потребу в забезпеченні житлом найменш соціально захищених категорій населення територіальної громади міста Дніпра, витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна на користь територіальної громади міста Дніпра не є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, та не покладає на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації), не позбавляє ОСОБА_1 , як добросовісного набувача квартири, можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири щодо повернення йому сплачених грошових коштів, з підстав передбачених статтею 661 ЦК України.

Оцінюючи пропорційність втручання держави у право власності ОСОБА_1 та забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, суди не звернули уваги на те, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають члени сім`ї власника квартири: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 105); зазначивши про наявність іншого місця проживання у ОСОБА_1 суди виходили лише з інформації щодо місця його реєстрації та не з`ясували можливість його фактичного проживання за зазначеною адресою.

За таких обставин суди дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом достатніх заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

Прокурор при зверненні до суду з позовом у цій справі, посилався на те, що під час здійснення представницьких повноважень було встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна житлового фонду. Дніпровська міська рада є органом, через який територіальна громада безпосередньо здійснює місцеве самоврядування. Про порушення свого права Дніпровська міська рада дізналася під час участі у судовому розгляді справи №201/6698/18 в Дніпровському апеляційному суді, який розглядав спір щодо права власності на зазначену вище квартиру. Крім того, прокуратура протягом поточного року неодноразово зверталась до них щодо вжиття заходів представницького характеру з метою захисту порушеного права комунальної власності громади міста, що підтверджується листами 3 04/32-691вих-20 від 31 січня 2020 року та № 04/32-3373вих-20 від 21 квітня 2020 року. Проте незважаючи на факт участі у розгляді судом апеляційної скарги прокуратури Дніпропетровської області, будь-яких заходів міською радою на відновлення порушених інтересів держави в особі громади міста Дніпра дотепер не вижито, що підтверджується листами № 7/11-421 від 13 лютого 2020 року та № 7/11-1054 від 30 квітня 2020 року.

З урахування наведеного, прокурор належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в особі Дніпровської міської ради.

Щодо зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем та визнання право власності за добросовісним набувачем

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21) зазначено, що: «Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 523/17358/16-ц (провадження № 61-48373св18)».

У справі, що переглядається, відсутні умови, передбачені статтею 330 ЦК України, для набуття права власності добросовісним набувачем, враховуючи, що судове рішення в частині задоволення позовних вимог про витребування скасоване.

Тому оскаржені рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог належить змінити щодо мотивів такої відмови.

Щодо ухвали Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням завдань цивільного судочинства та оскільки станом на день надходження справи до Верховного Суду постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року залишено без змін, тобто оскаржене рішення суду першої інстанції переглянуто в апеляційному порядку, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року підлягає закриттю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням меж касаційного перегляду та висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 205/7567/18 (провадження № 61-20892св21), судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення в частині задоволення первісного позову про витребування майна та судового збору скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, судові рішення в частині зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем та визнання право власності за добросовісним набувачем змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року закрити.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в частині позовних вимог про визнання добросовісним набувачем та визнання право власності за добросовісним набувачем, не здійснюється, оскільки судові рішення в цій частині змінені лише щодо мотивів їх прийняття, в частині позовних вимог про витребування майна здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 202/3068/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 травня 2022 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року в частині задоволення первісного позову керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та судового збору скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Байдук Марина Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна про визнання добросовісним набувачем та визнання право власності за добросовісним набувачем змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук