Справа № 761/1884/23
Провадження № 2/761/5395/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)d81yCoppUllcm

23 травня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., при секретарі судових засідань Каніковському Б.А., за участі позивача ОСОБА_1, його представника адвоката Линдюка С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, її спростування та стягнення моральної шкоди,d81yCoppUllcm

В С Т А Н О В И В:d81yCoppUllcm

В січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, її спростування та стягнення моральної шкоди.

У своїх позовних вимогах позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 о 08.55 на своїй персональній сторінці в соціальній мережі Фейсбук, а саме :Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_8 о 08:55 ОСОБА_2 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Фейсбук, за загальним контекстом якої:

«ОСОБА_1 недавно сам користувався схематозними благами».

«ОСОБА_1 надав фейкові довідки, щоби отримати понад 212 тис. доларів кредиту.»

«ОСОБА_1 був підозрюваним по справі, якарозглядалась в Голосіївському райсуді, оскільки в далекому 2007 взяв іпотеку, ав недалекому 2021 продав будинок і земельну ділянку, які були під заставою, ільки б не повертати кредитору борг. При чому занизив вартість майна будинку з 9,6 млн до 6,4 млн грн, ділянки - з 2 млн до 1 млн гри. Звичайне шахрайство! "

«ОСОБА_1 роками збагачувався на схематозі, а прибутки прикривав легальним бізнесом»

«ОСОБА_1 є злочинцем.»

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є особою, яка у минулому обіймала посади радника Київського міського голови Віталія Кличка, директора Національного комплексу "Експоцентр України", а на час поширення Відповідачем недостовірної інформації, яка посягає на його честь, гідність та ділову репутацію, є радником міського голови Львова ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_8 о 08:55 відповідач на своїй персональній сторінці в соціальній мережі Фейсбук розмістив публікацію (посилання - ІНФОРМАЦІЯ_1), яка за своїм змістом містить ряд неправдивих відомостей щодо Позивача, та, як наслідок, створює негативний образ Позивача в осіб, які з нею ознайомилися, що зумовило необхідність звернення Позивача до суду з даним позовом з метою судового захисту своєї честі, гідності та ділової репутації. Дана публікація містить 162 "вподобайки", 45 поширень, а також недостовірну інформацію з посиланням на публікацію Відповідача як першоджерело поширило як мінімум 5 засобів масової інформації. Крім цього, за сторінкою Відповідача відмічено 49 685 спостережень інших користувачів. Зазначає, що таким чином мав місце факт публічного поширення публікації серед невизначеного кола осіб.

Так, зокрема Відповідачем в зробленій ним публікації викладені наступні висловлювання відносно Позивача:

"Вкурвлює так звана антикорупційна діяльність ОСОБА_1 - поважного ніби підприємця, а з недавніх часів ще й викривача корупції. Все це круто, але як щодо самого ОСОБА_1? Не так вже й давно він сам із задоволенням користувався схематозними благами, які зараз так жорстко «викриває»";

"В серпні 2014, коли «яничари» ОСОБА_4 підчищали хвости, вона звільнила ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності. Його звинувачували у підробці документів. Він надав фейкові довідки, щоби отримати понад 212 тис. доларів кредиту." ;"Ще одну справу з ОСОБА_1 у ролі підозрюваного слухав Голосіївський райсуд 3 лютого 2022 року. В далекому 2007 він взяв іпотеку, а в недалекому 2021 продав будинок і земельну ділянку, які були під заставою, тільки б не повертати кредитору борг. При чому занизив вартість майна: будинку з 9,6 млн до 6,4 млн грн, ділянки - з 2 млн до 1 млн грн. Звичайне шахрайство!"

"Тобто людина роками збагачувалася на схематозі, а прибутки прикривала легальним бізнесом. І нічого - він на волі і користується повагою в суспільстві, і навіть в корупції когось викриває."

"Крім ОСОБА_1 вона допомагала й іншим впливовим злочинцям.»

В подальшому, дану декілька інтернет-видань під заголовком «До "антикорупційної діяльності" ОСОБА_1 займався схематозом і користувався послугами суддів ОСОБА_4, - ОСОБА_2» опублікували публікацію Відповідача на своїх інтернет-ресурсах, з посиланням на його допис у соціальній мережі Facebook як першоджерело, зокрема:

-Українські новини (ІНФОРМАЦІЯ_2), додаток № 6;

-Уніан (ІНФОРМАЦІЯ_4.), додаток № 7;

-Comments.ua (ІНФОРМАЦІЯ_5), додаток № 8;

-ОРД ( ІНФОРМАЦІЯ_6), додаток № 9;

-Апостроф (ІНФОРМАЦІЯ_7), додаток №10.

Відповідачем у публікації констатується ряд фактів у яких використовується різна лексика ("користувався схематозними благами", "надав фейкові довідки", "злочинець", "занизив вартість майна", "звичайне шахрайство", "роками збагачувався на схематозі"), що не відповідає дійсності та є надмірним з огляду на обставини та положення законодавства (зокрема, що стосується як презумпції невинуватості, так і визначення осіб, які мають право проводити оцінки, процесуального статусу Позивача у судових спорах).

Відповідачем у розміщеній публікації не надано жодних прийнятних та адекватних доказів, що підтверджували б істинність та правдивість його висловлювань, або посилання на такі докази, що свідчали би про доведеність вчинення Позивачем кримінальних правопорушень, в тому числі пов'язаних з корупційними діяннями. Публікація Відповідача є такою, що стверджує про систематичне вчинення Позивачем корупційних дій, а від так є фактичним твердженням. Фактичним твердженням є логічна побудова та викладення певного факту. Фактом є явище об'єктивної дійсності, конкретнажиттєва обставина, які склалися у певному місці та часі за певних умов. У свою чергу, ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та неможливість здійснити перевірку такого судження на предмет його дійсності.

На підставі веденого позивач вважає, що інформація, викладена у публікаціях Відповідача, є такою, що підлягає спростуванню та проситьзобов'язати відповідача у строк не пізніше 30 (тридцять) днів з дня набрання рішенням суду законної сили у цій справі спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці в соціальні мережі Фейсбук, на якій спростована інформація була розміщена, публікацію під назвою "Спростування недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1" резолютивної частини цього рішення суду. Також зазначає про те, що діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 100 000 грн., тобто по 20 000 грн. за одну публікацію. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що він є публічною особою, піклується про свою репутацію, а дії відповідача направлені на заподіяння шкоди його діяльності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2023 року матеріали позову було передано для розгляду судді Матвєєвій Ю.О.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.03.2023 року задоволено клопотання представника позивач та зобов'язано відповідача ОСОБА_2 надати відповідь на питання позивача в порядку ст. 93 ЦПК України. Станом на день розгляду справи відповіді на поставлені питання не надходили, як і заява від відповідача про відмову від надання відповідей.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Линдюк С.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, відзиву на позовну заяву не направив.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідачем на своїй персональній сторінці в соціальній мережі Фейсбук розмістив публікацію, в якій наявні наступні твердження:

"Вкурвлює так звана антикорупційна діяльність ОСОБА_1 - поважного ніби підприємця, а з недавніх часів ще й викривача корупції. Все це круто, але як щодо самого ОСОБА_1? Не так вже й дивно він сим із задоволенням користувався схематозними благами, які зараз так .жорстко «викриває» "

"В серпні 2014, коли «яничари» ОСОБА_4 підчищали хвости, вона звільнила ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності. Його звинувачували у підробці документів. Він надав фейкові довідки, щоби отримати понад 212 тис. доларів кредиту. "

"Ще одну справу з ОСОБА_1 у ролі підозрюваного слухав Голосіївський райсуд 3 лютого 2022 року. В далекому 2007 він взяв іпотеку, а в недалекому 2021 продав будинок і земельну ділянку, які були під заставою, тільки б не повертати кредитору борг. При чому занизив вартість майна: будинку з 9,6 млн до 6,4 млн грн, ділянки - з 2 млн до 1 млн гри. Звичайне шахрайство!"

"Тобто людина роками збагачувалася на схематозі, а прибутки прикривала легальним бізнесом. І нічого - він на волі і користується повагою в суспільстві, і навіть в корупції когось викриває. "

Крім ОСОБА_1 вона допомагала й іншим впливовим злочинцям.

Крім того, в подальшому, на підставі публікацій відповідача інтернет-видання опублікували публікацію відповідача з посиланням на його допис в мережі Фейсбук, як на першоджерело, зокрема :

-Українські новини (ІНФОРМАЦІЯ_2)

-Уніан (ІНФОРМАЦІЯ_1.)

-Comments.ua (ІНФОРМАЦІЯ_5),

-ОРД ( ІНФОРМАЦІЯ_6)

-Апостроф (ІНФОРМАЦІЯ_7).

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила вказану інформацію.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі за текстом - Постанова ВСУ №1) «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Позивачем оспорюється достовірність інформації поширеної відповідачем в мережі Фейсбук з посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1).

Виходячи із самого змісту оспорюваної публікації, зазначення авторства самим відповідачем, вбачається що це авторський продукт, автором якого є відповідач.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 433 ЦК України об`єктами авторського права є аудіовізуальні твори.

Твір - це результат інтелектуальної, творчої діяльності, сукупність ідей, думок, міркувань, образів, наукових положень, оцінок, висновків, пропозицій тощо, які виникли у процесі творчої діяльності автора і знайшли своє відображення у певній об`єктивній формі.

За частиною 1 статті 435 ЦК України первинним суб`єктом авторського права є автор твору.

Відповідно до ч. 1 ст. 436 ЦК України авторське право на твір, створений у співавторстві, належить співавторам спільно, незалежно від того, чи становить такий твір одне нерозривне ціле чи складається з частин, кожна з яких може мати ще й самостійне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України та статті 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

У частині другій статті 34 ГК України визначено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок, поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

За змістом приписів ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, а і юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта.

Відповідачами у справі про захист честі, гідності та ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

За змістом частин 1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів їїтоварів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Так, відповідачем у публікації використовується лексика «користувався схематозними благами», «надав фейкові довідки», «злочинець», «занизив вартість майна», «звичайне шахрайство», «роками збагачувався на схематозі», тобто відповідач свідомо у стверджувальній формі зазначає про наявне порушення Позивачем законодавства та вчинення ним кримінальних правопорушень.

Так, вказані поняття у контексті їх використання в інформаційних повідомленнях Відповідача, несуть досить однозначний зміст у вітчизняному інформаційно-правовому полі з безумовно негативною кримінальною конотацією.

Отже, поняття «схематозні блага», «фейкові довідки», «заниження вартості майна», «звичайне шахрайство» згідно наведеної вище інформації безумовно пов'язані із поняттям «шахрайство», яке, зокрема, використовується в ст. 190 КК України, та входить до складу відповідного кримінального правопорушення.

Таким чином вбачається, що інформаційні повідомлення Відповідача побудовані та викладені таким чином, щоб сформувати у невизначеного кола читачів впевненість у вчиненні Позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Відповідно до статті 62 Конституції України. статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У ч. ч.1, 2, 5ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

З врахуванням всього вищенаведеного, Верховний Суд у Постанові від 23.12.2020 у справі № 484/2781/19-ц вказує, що висловлювання , які можуть бути перевірені на предмет їх правдивості у випадку, коли дії, про які заявляється розповсюджувачем інформації, підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, такі висловлювання не можуть бути віднесені до оціночних суджень чи критичних зауважень.

Згідно з п. 15 Постанови ВСУ від 27.02.2009 N 1 «негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спір, суд також, виходить з того, чи є інформація, що міститься в сюжетах та статті є: а) фактичними твердженнями чи оціночними судженнями; б) чи є вона достовірною.

Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факт». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п. 15 Постанови ВСУ № 1).

Дослідивши зміст інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію суд приходить до висновку, що ця інформація є фактичними твердженнями.

Окремо суд зауважує, що публікації розміщені у мережі інтернет на згаданих вище ресурсах, тобто інформація про протиправне використання монопольного становища та порушення законодавства, в тому числі шляхом здійснення відмивання/конвертування коштів, доведена до відома певному широкому колу осіб.

Викладена у публікаціях інформація безпосередньо стосується позивача ОСОБА_1

Викладена у публікаціях інформація у стверджувальній формі, оскільки вказується на вчинення ОСОБА_1, зокрема, кримінальних правопорушень. Факти, чи мали місце такі обставини, можуть бути встановлені лише вироком суду у кримінальній справі, що набрав законної сили.

З матеріалів справи не вбачається щодо ОСОБА_1 наявність будь-якого вироку суду.

Крім того, позивачем на підтвердження своєї позиції в судовому засіданні надані судові рішення, зокрема ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2014 року про звільнення позивача від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності та ухвалу Голосіївського районного суду м. Києві від 03.02.2022 року про відмову в забезпеченні позову, що підтверджує участь позивача у цивільно-правовому спорі, а не в кримінальному провадженні.

Суд зазначає, що у наведених висловлюваннях відповідачами використані мовні засоби, які репрезентують чітке, однозначне, точне позначення фактів, які можна довести або спростувати, що неможливо зробити з оціночним судженням. Оспорювана інформація сформульована ними способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів).

Також відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Про те, що йдеться про фактичні дані, свідчить також загальний тон висловлювань у контексті оспорюваної інформації.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», критика належить до оціночних суджень. Тобто про критику можна говорити тоді, коли висловлювання містять не фактичні обставини, а суб`єктивне ставлення особи до тих інших обставин чи подій, що мали місце.

Водночас висловлювання, які просить спростувати позивач, під наведені вище критерії не підпадають, оскільки:

а) не є достовірними, а отже, не можуть бути визнані фактами;

б) не є оціночними судженнями, а отже, не можуть бути визнані критикою.

Суд також ураховує, що достовірність і точність подання інформації є одними з основоположних засад професійної та етичної журналістики.

В даному випадку оспорювана інформація за своїм змістом не може бути віднесена до критики, оскільки відповідачі не довели наявність підґрунтя для такої «критики».

Зокрема, про критику могла би йти мова, якби існував певний привід, тобто, певні події або дії за участі публічного діяча (позивача), що стали підставою для дискусії. Однак, коли мова йде про звинувачення, під яким немає будь-якого підґрунтя, то воно не могло бути віднесене судом до «критики» або «публічних дебатів».

Частина 2 статті 302 ЦК України зазначає, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Достовірність є однією з найсуттєвіших загальних властивостей інформації. Переконання в достовірності інформації покладається на особу, яка її поширює. Достовірність є основоположною вимогою щодо інформації, це загальна властивість інформації, яка визначає ступінь об'єктивно точного відображення подій, фактів, що мали місце. Достовірність у журналістиці - це стандарт журналістської діяльності. Зміст цього стандарту зводиться до того, що кожен факт, який подається в матеріалах повинен мати ідентифіковане та надійне джерело інформації. Посилання на компетентне джерело інформації є єдиним доказом того, що речі, про які розповідають, відбуваються насправді, позбавлені такої ознаки, як домисел, а також формує підстави для того, щоб не тільки автор матеріалу був переконаний, що інформація перевірена і точна, а й читач мав можливість переконатися в цьому. Вимога відповідності фактів реальним подіям чи даним становить змістову частину стандарту точності. Точність фактів досягається їх ретельною перевіркою.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, citedabove, p. 28, пункт 46).

Суд виходить з того, що наведена у позовній заяві інформація, яку позивач просить спростувати, за своїм змістом спрямована на заподіяння шкоди діловій репутації позивача, дискредитацію його в очах широкого кола осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже відповідачами, не було доведено, що оспорювана інформація на час її поширення була повною та перевіреною, а тому в даному випадку, є наявними правові підстави щодо визнання оспорюваної інформації недостовірною.

Суд погоджується з тим, що основою будь-якого демократичного суспільства є дотримання частини 1 статті 10 Конвенції, яка наділяє журналістів правом на свободу вираження поглядів , проте вказане право завжди має бути справедливо збалансовано з правом особи на повагу до приватного та сімейного життя та кореспондуючими частині 1, визначені в статті 2 Конвенції, обов'язки. Будь -які применшення значення права на приватність у співвідношенні зі свободою вираження повинні мати місце лише у випадках крайньої необхідності.

Оскільки, як вже було зазначено раніше, відповідачі не підтвердили в суді способів отримання інформації про позивача та її достовірність обставин, про які було зазначено в оспорюваному сюжеті, крім того, зміст та форма подачі вказаної інформації була інформацією про факти, а тому суд вважає, що враховуючи справедливий баланс в демократичному суспільстві, втручання в даному випадку в приватний інтерес позивача не може бути справедливим, а тому позов в даній частині вимог підлягає задоволенню.

Щодо спростування вказано інформації, суд дійшов наступних висновків.

За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Оскільки недостовірна інформація була поширена відповідачем на персональній сторінці Фейсбук за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1) то суд вважає за доцільне зобов'язати відповідачаспростувати поширену ними недостовірну інформацію шляхом зобов'язання відповідача спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук, публікації під назвою «Спростування недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки у діях відповідачів наявні усі обов`язкові ознаки правопорушення юридичного складу.

Щодо моральної шкоди.

Норми ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснив, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачеві з боку відповідача.

Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в його житті, що призвело до негативних наслідків.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, що є співмірноюта достатньою для компенсації моральних страждань.

Тому позов підлягає частковому задоволенню.d81yCoppUllcm

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд, -d81yCoppUllcm

ВИРІШИВ :d81yCoppUllcm

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, її спростування та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, яка ІНФОРМАЦІЯ_8 о 08:55 поширена ОСОБА_2 на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Фейсбук, а саме:

-«ОСОБА_1 недавно сам користувався схематозними благами».

-«ОСОБА_1 надав фейкові довідки, щоби отримати понад 212 тис. доларів кредиту.»

-«ОСОБА_1 був підозрюваним по справі, яка розглядалась в Голосіївському райсуді, оскільки в далекому 2007 взяв іпотеку, а в недалекому 2021 продав будинок і земельну ділянку, які були під заставою, тільки б не повертати кредитору борг. При чому занизив вартість майна: будинку з 9,6 млн до 6,4 млн грн, ділянки - з 2 млн. до 1 млн. грн. Звичайне шахрайство!"

-«ОСОБА_1 роками збагачувався на схематозі, а прибутки прикривав легальним бізнесом»

-«ОСОБА_1 є злочинцем.»

Зобов'язати ОСОБА_2 у строк не пізніше 30 (тридцять) днів з дня набрання рішенням суду законної сили у цій справі спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці в соціальні мережі Фейсбук, на якій спростована інформація була розміщена, публікацію під назвою "Спростування недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1" з резолютивною частиною цього рішення суду

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.d81yCoppUllcm

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.d81yCoppUllcm

Повний текст рішення виготовлено 01.06.2023 рокуd81yCoppUllcm

Реквізити сторін:

ОСОБА_1, адреса місця проживання - АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1,

ОСОБА_2, адреса місця проживання - АДРЕСА_2

Суддя Ю.О. Матвєєва

23 травня 2023 року d81yCoppUllcm