КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6996/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/446/22

11 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Осадченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кенца Романа Івановича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року, постановлене під головуванням судді Бабко В.В., у цивільній справі за позовом Керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна,-

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року керівник Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000103 виявлено факт незаконного вибуття нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 із власності територіальної громади міста Києва.

Зазначав, що первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведена за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження (наказу) від 19 квітня 2004 року № 1430.

Відповідно до актового запису про смерть від 20 грудня 2017 року № 19757 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років. Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить належна їй за життя на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація листом №102105/30-6640 від 29 жоатня 2021 року повідомила, що згідно реєстру територіальної громади міста Києва у період з 19 квітня 2004 року по 28 жовтня 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 жодні фізичні особи не реєструвалися, окрім ОСОБА_2 , остання знята з реєстрації місця проживання 06 червня 2018 року у зв`язку зі смертю.

Отже, останнім зареєстрованим місцем проживання померлої, а також знаходженням нерухомого майна, є Деснянський район м. Києва, що і є місцем відкриття спадщини.

Вказував, що спадкоємці за законом у померлої ОСОБА_2 відсутні, заповіт нею не складався, спадкова справа не заводилась, тобто, спадщина після померлої ОСОБА_2 ніким не прийнята, що підтверджується інформацією Деснянського районного у м. Києві відділу РАЦС ГТУЮ у м. Києві від 23 липня 2019 року № 4602/17.9-07, Другої Київської державної нотаріальної контори № 701/01-16 від 13 лютого 2021 року; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11 лютого 2021 року № 63527318 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 11 лютого 2021 року №635272289.

Таким чином, спадщина після померлої ОСОБА_2 у вигляді нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 за відсутності спадкоємців за заповітом і за законом ніким прийнята не була, а відтак залишена після смерті власника спадщина у вигляді спірної квартири має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади м. Києва.

Водночас, Подільською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного відчуження спірного майна на користь фізичних осіб.

Так, 15 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 березня 2018 року № 76, укладеного з ОСОБА_5 , як продавцем спірного нерухомого майна.

Згідно умов пункту 3 вказаного договору квартира АДРЕСА_1 належить продавцю ОСОБА_6 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 01 липня 2009 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. за № 271, який серед справ приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. не виявлено, що підтверджується листом Київського обласного державного нотаріального архіву №3321/01-17 від 17 грудня 2021 року.

Крім того, за висновком експерта від 30травня 2019 року № 17-3/613 реквізити та текст договору дарування квартири від 21 липня 2009 року № 271, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , не відповідають аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України, що свідчить про неукладеність даного правочину.

Надалі, 23 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2018 року № 94 зареєстровано за ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40274952 від 23 березня 2018 року), яка допитана в ході досудового розслідування як свідок пояснила, що підписала договір купівлі-продажу квартири не з дійсним власником зазначеного нерухомого майна.

На запит окружної прокуратури Київським міським бюро технічної інвентаризації підтверджено реєстрацію права власності на спірну квартиру лише за ОСОБА_2 та відсутність цієї реєстрації за будь-якими іншими особами, в тому числі, за ОСОБА_7 (першим набувачем спірноїквартири за договоромдарування).

З викладеного вбачається, що договір дарування від 21 липня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 нотаріально не посвідчувався, фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття будь- якою особою права власності на спірне майно, та в силу вимог закону договір дарування від 21 липня 2009 року є нікчемним і не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду.

Крім того, договір дарування квартири від 21 липня 2009 року порушує публічний порядок, оскільки спрямований на незаконне заволодіння спадковим майном ОСОБА_2 , яке в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Таким чином, договір дарування спірної квартири від 21 липня 2009 року є нікчемним в силу закону.Відповідно наступні набувачі спірної квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не набули право власності на спірну квартиру і не мають законних прав розпоряджатися нею.

З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Києва, за відсутності її волевиявлення, тому право власності територіальної громади міста Києва на квартиру не припинялось, однак наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_1 зумовлює спір про право щодо цього майна.

Посилаючись на викладене, прокурор просив суд визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Києва; витребувати від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 , код ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, ) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), загальною площею 55,8 кв. м, вартістю 205 789,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року позов Керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна задоволено.

Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), вартістю 205789,00 грн.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), загальною площею 55,8кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 5356,00грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кенц Роман Іванович подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8 034,00 грн, а також розглянути заяву про розподіл судових витрат після ухвалення рішення суду, зазначивши про те, що розмір судових витрат на правничу допомогу складає 80 000,00 грн.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилалась відповідач ОСОБА_1 в обгрунтування заперечень проти позову Керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, а висновки суду першої інстанції не підтверджені доказами, які наявні в матеріалах справи.

Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на норму статті 334 ЦК України в редакції, яка відмінна від редакції цієї статті на день укладення договору дарування 21 липня 2009 року, дійшов помилкового висновку про те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, оскільки для отримання титулу власника нерухомого майна за законодавством, яке діяло в момент вчинення правочину (договору дарування 21 липня 2009 року), достатньо зареєструвати правочин та не має необхідності реєструвати право власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року справа № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20).

Не відповідає фактичним обставинам справи та наявним доказам і висновок суду першої інстанції про відсутність факту реальної передачі дарунку обдаровуваному.

Так, позивачем не надано жодного доказу, який свідчить про те, що в момент укладення договору дарування 21 липня 2009 року ОСОБА_2 (дарувальник) не передала ОСОБА_6 (обдаровуваному) документів, які посвідчують право власності на річ чи ключів, як символів подарованої речі.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та установлено судом, що фактично 15 березня 2018 року було зареєстровано право власності на відповідний об`єкт нерухомого майна, що свідчить про фактичну передачу документів щодо нерухомого майна, адже на підставі документів проведено реєстрацію права власності.

Також, позивачем не заперечується, що попередні власники квартири мали доступ до неї, що додатково свідчить про наявність ключів, як атрибуту речі.

Вважає необгрунтованим та таким, що не відповідає вимогам матеріального права, і висновок суду першої інстанції про нікчемність правочину через відсутність факту його нотаріального посвідчення, з огляду на те, що договір дарування квартири від 21 липня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К., та зареєстрований в реєстрі за № 271, містить підписи сторін правочину та посвідчувальний надпис нотаріуса. У самому тексті договору дарування від 21 липня 2009 року сторони погодили, що укладення цього договору відповідає внутрішній волі сторін і вони повністю усвідомлюють правові наслідки його укладення.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Позивач, оспорюючи чинність правочину, не надав до суду доказів того, що сторони договору дарування квартири від 21 липня 2009 року його не підписували та доказів того, що приватний нотаріус Мегедь Л.К. не здійснювала посвідчувальний надпис на такому правочині.

Висновком експертизи та іншими матеріалами справи цей факт не спростовано, при цьому висновок експерта від 30травня 2019 року № 17-3/613 не відповідає вимогам статті 102 України і, відповідно до статті 79 ЦПК України, є недостовірним доказом, що проігноровано судом першої інстанції.

Також у справі відсутній висновок почеркознавчої експертизи, основним завданням якої є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису.

Позиція суду про відсутність запису в реєстрі про укладення договору дарування квартири від 21 липня 2009 року не підтверджується матеріалами справи.

Більше того, під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 15 березня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 76, нотаріус Шупеня О.М. здійснив перевірку нотаріального бланку на якому було викладено договір дарування квартири від 21 липня 2009 року в Єдиному реєстрі спеціальних нотаріальних документів і там зазначено що бланк серії ВМІ № 284377 був витрачений нотаріусом Мегедь Л.К. 21 липня 2009 рокудля посвідчення договору відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок.

Це додатково підтверджує нотаріальне посвідчення договору дарування спірної квартири та свідчить про прояв розумної обачності нотаріуса в подальшому відчуженні спірної квартири наступним її власникам.

Звернув увагу на те, що законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності (нікчемності) правочину, якщо саме таких підстав для його недійсності (нікчемності) матеріальне право не містить.

Таким чином, суд першої інстанції, поклавши в основу рішення висновок експерта від 30 травня 2019 року № 17-3/613, яким встановлено, що реквізити та текст договору дарування квартири від 21 липня 2009 року №271, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , не відповідають аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України, не врахував, що чинне законодавство не містить таких підстав для визнання правочину нікчемним як невідповідність аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України.

Судом першої інстанції також не наведено в рішенні суду обгрунтувань, яким саме способом укладений договір дарування порушує публічний порядок, у розумінні статті 228 ЦК України, оскільки договір дарування був укладений 21 липня 2009 року, що не заперечується ні висновком експерта, ні сторонами у справі, ні судом. Це фактично підтверджує приватноправовий характер відносин та у 2009 році жодних прав територіальної громади на спірну квартиру не виникало.

Крім того, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможлювлює витребування майна від добросовісного набувача.

Такий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18 і від цього висновку суд не відступив станом на дату розгляду цієї справи.

У справі, яка переглядається, суд під час розгляду справи не встановив того факту, що ОСОБА_1 знала про те, що придбана нею квартира могла бути відчужена без згоди його колишніх власників.

Під час укладення договору купівлі-продажу від 23 березня 2018 року відповідач ОСОБА_1 придбала квартиру за відплатним договором, який посвідчений діючим нотаріусом. Право власності за попереднім власником було зареєстровано у встановленому законом порядку, під забороною відчуження не перебувало. Продавець в п. 8 договору зазначив, що прав третіх осіб щодо цієї квартири не існує, судових спорів щодо неї немає.

Нотаріус, посвідчуючи вищевказаний договір купівлі-продажу, зробив посвідчувальний напис про те, що повноваження та дієздатність сторін договору ним підтверджена.

Після придбання вищевказаного майна відповідач здійснювала усі дії, спрямовані на володіння і утримання придбаного майна, що підтверджується копіями платіжних документів про оплату комунальних послуг.

Усі вищевказані факти, на думку відповідача, свідчать про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, в якої це майн не може бути витребувано.

Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 14 грудня 2022 року справа № 461/12525-ц, провадження № 14-190цс20, в якій зазначено, що при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають, представник відповідача вважає, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не мав права витребовувати майно у відповідачки ОСОБА_1 .

В частині права звернення з даним позовом до суду представник відповідача зазначає, що саме власнику або законному користувачу майна належить право витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду в грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається територіальною громадою з моменту реєстрації цього права за громадою.

Визнання спадщини відумерлою можливе лише за правилами окремого провадження.

Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 14 грудня 2022 року справа № 461/12525-ц, провадження № 14-190цс20, представник відповідача вважає, що Київська міська рада в особі органів прокуратури не мала права на звернення до суду з позовом про витребування майна, адже позивач є неволодіючим власником спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва Кутовий Д. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_8 ої ОСОБА_9 , а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року - без змін, посилаючись на те, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, є необгрунтованими та безпідставними, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і ухвалене на підставі повно і всебічно досліджених доказів, наявних в матеріалах цивільної справи.

Зазначає, що Подільською окружною прокуратурою м.Києва, в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000103 від 06 січня 2016 року, досудове розслідування в якому триває і на даний час, виявлені факти незаконного вибуття із комунальної власності територіальної громади м.Києва низки об`єктів житлової нерухомості.

05 серпня 2019 року з матеріалів кримінального провадження № 0000103 виділено матеріали кримінального провадження за № 0002750 відносно підозрюваних ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яке 19 листопада 2019 року з обвинувальним актом направлено до Дніпровського районного суду м.Києва для розгляду по суті (кримінальна справа № 755/18758/19).

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 , з метою особистого збагачення шляхом вчинення умисних злочинів, спрямованих на заволодіння чужим майном шляхом обману, виготовлення та використання завідомо підроблених документів, печаток і бланків, організував та очолив стійку організовану групу, до складу якої увійшли ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М. та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи.

Предметом злочинного посягання стало заволодіння квартирами в місті Києві та грошовими коштами від їх продажу.

За розробленим планом злочинної діяльності ОСОБА_10 , з метою створення хибного уявлення про осіб - власників об`єктів нерухомості, та маскування вказаної злочинної діяльності, знаходив малозабезпечених громадян з різних верств населення, які за грошову винагороду надавали свої особисті документи та ідентифікаційні номери і, виконуючи роль власника, продавця, покупця та брокера, проставляли власний підпис в договорах їх дарування або купівлі-продажу.

Активним учасником організованої ОСОБА_10 злочинної групи, був приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., який готував та видавав нотаріальні договори, що містили завідомо неправдиву інформацію, після вчинення нотаріальних дій без участі учасників правочину та/або на підставі підроблених документів, передавав ОСОБА_10 оригінали правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості, розташовані у м.Києві, тощо.

Інші невстановлені особи, діючи у складі організованої групи, виконували відведені їм ОСОБА_10 функції, а саме: особисто виступали «продавцями» та «покупцями» під час оформлення та укладання договорів дарування, купівлі-продажу об`єктів нерухомості; здійснювали їх подальший перепродаж, виступали в ролі брокерів.

Вказана організована в стійке об`єднання для вчинення злочинів група діяла з жовтня 2016 року по 23 жовтня 2018 року.

За зазначеною злочинною схемою із комунальної власності територіальної громади міста Києва вибула і двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 55,8 кв.м. (спірна квартира).

Як вірно встановлено судом першої інстанції у справі, яка переглядається, право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 припинилося ІНФОРМАЦІЯ_2 (після смерті ОСОБА_2 ), відповідно до статті 346 ЦК України.

За відсутності спадкоємців ОСОБА_2 за законом і заповітом, спадщина, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після її смерті, має бути визнана відумерлою і перейти у власність Територіальної громади міста Києва.

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, це правило поширюється і на відносини щодо відумерлої спадщини.

На наявність права власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

На підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 , відповідно до ст.ст.334, 640 ЦК України, у редакції, що діяла станом на дату укладання договору дарування 21 липня 2009 року, не набув права власності на спірну квартиру, оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 не укладався, в установленому порядку (нотаріально) не посвідчувався, державна реєстрація прав на спірне нерухоме майно не проводилась, реальна передача майна не відбулась, в самому договорідарування посилання щодо передачі майна в майбутньому відсутні, відповідно до висновку експерта від 30травня 2019 року № 17-3/613 договір дарування є підробленим, а тому право власності у останнього на це майно не виникло, що виключає можливість розпорядження ОСОБА_5 цим майном (ст.ст.316, 317, 319 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_5 не набув права власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, то ні він, ні наступні набувачі ( ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ), не були власниками спірного нерухомого майна і не мають законних прав розпоряджатися ним.

Враховуючи викладене, вважає, що спірне майно рішенням суду першої інстанції правомірно витребувано від ОСОБА_1 на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України на користь дійсного власника майна - територіальної громади міста Києва.

Твердження відповідача про неповноту та недостовірність висновку експерта від 30 травня 2019 року № 17-3/613 є безпідставними, оскільки зазначений висновок складений головним судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського НДЕКЦ МВС Юріною О.В., яка має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за експертними спеціальностями 2.1, 2.3 (дослідження реквізитів документів, дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів, свідоцтво № 4995, видане ЕКК МВС України 24.05.2000, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта № 1675, видане ЕКК МВС України 25.04.2017), має стаж експертної роботи з 2000 року, тобто, 19 років на момент складання висновку, попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст.ст.384, 385 КК України.

Не може бути взято до увагу судом і твердження відповідача про те, що чинне законодавство не містить таких підстав для визнання правочину нікчемним, як «...невідповідність аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України», оскільки наказом Міністерства юстиції України від 22.01.1998 № 7/5 запроваджені спеціальні бланки нотаріальних документів нового зразка, згідно якому нотаріальні бланки, як бланки суворої звітності, виготовлялись за затвердженими спільним наказом Міністерства фінансів України, СБУ та МВС України від 25.11.1993 № 98/118/740 офсетним способом друку на спеціалізованих поліграфічних підприємствах, що мають відповідну Ліцензію (в редакції станом на 21.07.2009), а не електрографічним способом передачі зображення за допомогою копіювально-множильної техніки.

Доводи відповідача про наявність вільного і дійсного волевиявлення ОСОБА_2 на дарування 21 липня 2009 року своєї квартири ОСОБА_5 спростовуються наданими прокуратурою доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживала в спірній квартирі до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , була в ній зареєстрована, померла в своїй квартирі, похована за рахунок держави (актовий запис про смерть від 20.12.2017 N9 19757), і знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Безідставними вважає доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не встановлено того факту, що ОСОБА_16 не знала і не могла знати про те, що придбана нею квартира могла бути відчужена без згоди його колишніх власників і є добросовісним набувачем, з огляду на таке.

Судом першої інстанції досліджений долучений до матеріалів справи протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 лютого 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_1 (відповідач у справі) за фото № 4 впізнала особу, яка від імені ОСОБА_17 23 березня 2018 року ставила підпис у договорі купівлі-продажу спірної квартири, і даною особою був впізнаний ОСОБА_10 . Також підтвердила, що після підписання в офісі приватного нотаріуса КМНО Шупені О.М. договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 березня 2018 року, вона разом з невідомою їй жінкою поїхали до іншого нотаріуса, де оформили довіреність від свого імені на ім`я ОСОБА_17 , в ролі якого виступав ОСОБА_10 , що вказує на те, що ОСОБА_1 лише під час допиту дізналась, що залишилась власником двокімнатної квартири в місті Києві.

Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, з яких вбачається, що жодних дій щодо реєстрації в належній їй на праві власності квартирі відповідач не здійснила, а надані відповідачем копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 вказують на те, що початок оплати послуг здійснено 13 листопада 2019 року і платником є не ОСОБА_1 (відповідач у справі), а інша особа - ОСОБА_18 .

Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461 /12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, не може бути застосований у справі, яка переглядається, оскільки квартира АДРЕСА_1 вибула із власності територіальної громади міста Києва поза волею власника, злочинним шляхом, на підставі підроблених документів.

Необгрунтованими вважає доводи відповідача про відсутність у Подільської окружної прокуратури м.Києва повноважень на представництво в суді інтересів Київської міської ради в даній цивільній справі, оскільки в даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 незаконно, без волі власника, вибуло з комунальної власності, що позбавляє територіальну громаду міста Києва в особі Київської міської ради в інтересах держави розпоряджатися цим майном, чим завдається шкода державі.

З урахуванням зазначеного, Київська міська рада визначається органом уповноваженим виконувати функції держави в спірних правовідносинах.

Разом з цим, прокуратурою встановлено неналежне виконання Київською міською радою повноважень щодо контролю за використанням комунального майна.

При цьому, ті обставини, що Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, свідчать про бездіяльність Київської міської ради, а тому саме Подільською окружною прокуратурою м.Києва був пред`явлений вказаний позов в інтересах держави в особі Київради.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кенц Роман Іванович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Подільської окружної прокуратури м. Києва Корж О.А. заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив зилишити без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Позивач Київська міська рада участь свого представника в судовому засіданні не забезпечила. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції Київська міська рада повідомлялась у встановленому законом порядку.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника Київської міської ради.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кенца Романа Івановича не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 58,86 кв.м., належала на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 квітня 2004 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації (а.с. 46-47 том 1).

Вказана квартира приватизована ОСОБА_2 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво про право власності на житло видано на підставі розпорядження від 19 квітня 2004 року № 1430 та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна 13 травня 2004 року № 3821.

Відповідно до актового запису про смерть від 20 грудня 2017 року № 19757, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років(а.с. 59-60 том 1).

По день смерті ОСОБА_2 проживала одна в квартирі АДРЕСА_1 . Знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 48-49, 57 том 1).

Із наданих учасниками справи та досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що 21 липня 2009 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідченоприватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., зареєстрований у реєстрі за № 271, з використанням бланку серії ВМІ № 284377. Зазначено, що відповідно до статті 210 ЦК України договір дарування підлягає державній реєстрації (а.с. 50-51 том 1).

Згідно з інформацією Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 19 лютого 2019 року №062/14, за даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 , проведена та зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 квітня 2004 року (а.с. 41-45 том 1).

Відповідно до повідомлення Київського обласного державного нотаріального архіву від 17 грудня 2021року№3321/01-17, договір відчуження (дарування) квартири АДРЕСА_1 , за реєстровим № 271 від 21 липня 2009 рокусеред справ приватного нотаріуса не виявлено (а.с. 25 том 1).

Надалі, 15 березня 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 76, ОСОБА_5 відчужив квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 . Відповідно до пункту 3 зазначеного договору квартира належить продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого 01липня 2009 року Мегедь Л. К., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 271 (а.с.52-53 том 1).

23 березня 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 94, ОСОБА_4 відчужила квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 . У пункті 3 договору зазначено, що квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15 березня 2018 року Шупенею О. М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 76 (а.с.55-56 том 1).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 280591281, запис про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40274952 від 23 березня 2018 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Шупеня О. М., Київський міський нотаріальний округ, місто Київ (а.с. 21-24 том 1).

Під час судового розгляду справи встановлено і відповідачем ОСОБА_1 не заперечувалось, що слідчим відділом Подільського управління поліції ГУНП у місті Києві проводиться досудове рослідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 06 січня 2016 року внесено до Єдиного реєстру досудового розслідувань внесено відомості № 0000103, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною третьою статті 28, частиною четвертою статті 358, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 28, частиною першою статті 365-2, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 365-2, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 365-2, частиною першою статті 263 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснює Подільська окружна прокуратура міста Києва.

З матеріалів кримінального провадження № 0000103 виділено матеріали кримінального провадження за № 0002750 відносно підозрюваних ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яке 19 листопада 2019 року з обвинувальним актом направлено до Дніпровського районного суду м.Києва для розгляду по суті (кримінальна справа № 755/18758/19).

Досудовим розслідуванням встановлено, що для вчинення злочинів членами організованої групи заздалегідь було розроблено план з розподілом ролей, згідно якого встановлено предмети злочинного посягання - квартири, розташовані в місті Києві, у тому числі і квартира АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Будучи допитаною на досудовому слідстві в якості свідка ОСОБА_1 (відповідач у справі) повідомила, що протягом 2017-2018 років її батьки шукали квартиру для придбання. Вони звернулись до ріелтора на ім`я ОСОБА_19 , яка є раніше знайомою для їх сім`ї. Через деякий час ОСОБА_19 знайшла гарний варіант щодо придбання квартири за вигідною ціною. Це була квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На перегляд квартири вона не ходила, ходила її мати - ОСОБА_20 . Батьків все влаштовувало та вони вирішили придбати вказану квартиру та оформити право власності на її ім`я, як подарунок. У призначений день вона, її мати, ріелтор ОСОБА_19 , два чоловіки, жінка прибули до офісу нотаріуса ОСОБА_11 . Після того, як вказані особи зайшли до приміщення нотаріуса, вона та один з чоловіків підписали договір. Після того, як вони підписали договір, вона та невідома їй жінка поїхали до ще одного нотаріуса для того, щоб оформити довіреність від її імені на ім`я ОСОБА_17 . Після посвідчення відповідної довіреності вони роз`їхалися.

Для огляду ОСОБА_1 надано копію паспорту ОСОБА_17 , яка підтвердила, що договір купівлі-продажу підписувався не тією особою, яка зображена на фотознімках, що містяться у паспорті (а.с. 31-34 том 1).

При проведенні слідчої дії пред`явлення особи для впізнання за фотознімками у кримінальному провадженні № 0000103, проведеного зі свідком ОСОБА_1 , остання впізнала особу, яка ставила підпис у договорі купівлі-продажу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_10 (а.с. 26-30 том 1).

Відповідно до висновку експерта від 30 травня 2019 № 17-3/613, складеного на виконання постанови від 18 квітня 2019 року про призначення додаткової технічної експертизи документів у кримінальному провадженні № 0000103 від 06 січня 2016 року, наданий на дослідження експерту оригінал договору дарування квартири від 21 липня 2009 року № 271, бланк серії ВМІ № 284377, посвідчений Мегедь Л.К., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, сторони: ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдарований), предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений за допомогою копіювально-множильної техніки з електрографічним способом передачі зображення і не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України (а.с. 73-118 том 1).

Другою київською державною нотаріальною конторою на запит прокурора надано відповідь від 13 лютого 2021 року № 701/01-16 про те, що у спадковому реєстрі про заведення спадкової справи та заповітів після померлої особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , інформація відсутня, із долученням інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) за параметрами запиту: ОСОБА_2 (а.с. 38, 39 том 1).

Задовольняючи позов Керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що звернення прокурора до суду з позовом відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття нерухомого майна, що є відумерлою спадщиною, з володіння територіальної громади міста Києва.

Взявши до уваги наданий прокурором висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30 травня 2019 року № 17-3/613, у сукупності з іншими наявними у справі доказами, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір дарування (квартири АДРЕСА_1 ) від 21 липня 2009 року нотаріально не посвідчувався, фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття будь-якою особою права власності на спірне майно, є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсними за рішенням суду.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_2 за її життя поза волею спадкодавця та після першого правочину договору дарування від 21 липня 2009 року ще двічі була відчужена, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача про застосуванням речово-правового механізму повернення майна (віндикації) шляхом витребування квартири АДРЕСА_1 від останього набувача ОСОБА_1 , що забезпечить ефективний захист прав територіальної громади, до якої за відсутності спадкоємців померлої ОСОБА_2 переходять усі права, що належали спадкоємцю, у тому числі, на нерухоме майно, що є відумерлою спадщиною.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Фактичні обставини у справі, яка переглядається, свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 58,86 кв.м., належала на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 квітня 2004 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації (а.с. 46-47 том 1).

Відповідно до актового запису про смерть від 20 грудня 2017 року № 19757, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років, причина смерті: повішення, навмисне самоушкодження. Документ, що підтверджує факт смерті - лікарське свідоцтво про смерть від 13 грудня 2017 року № 2972/2, видане Київським міським бюро судово-медичної експертизи, віділенням № 2. В актовому записі зазначено, що свідоцтво не видавалось, паспорт не здано. Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання не видано (а.с. 59-60 том 1).

По день смерті ОСОБА_2 проживала одна в квартирі АДРЕСА_1 . Знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 48-49, 57 том 1).

З наявного у матеріалах справи договору дарування від 21 липня 2009 року вбачається, що ОСОБА_2 за життя подарувала ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідченоприватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., зареєстрований у реєстрі за № 271, з використанням бланку серії ВМІ № 284377. Зазначено, що відповідно до статті 210 ЦК України договір дарування підлягає державній реєстрації (а.с. 50-51 том 1).

Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

На підтвердження того, що за життя ОСОБА_2 не вчиняла дій щодо відчуження ОСОБА_5 належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21 липня 2009 року № 271, а приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К. не вчиняв нотаріального посвідчення цього договору, позивач надав: копію висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30 травня 2019 року № 17-3/613, складеного головним судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Юріною О. В. на підставі постанови від 18 квітня 2019 року про призначення додаткової технічної експертизи документів, винесеної прокурором Чаплигіним К. В. за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000103 від 06 січня 2016 року, згідно з яким друкований текст чорного кольору серійного номера та вихідних типографських даних договору дарування квартири від 21 липня 2009 року серії ВМІ №284377 (предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ) нанесені за допомогою копіювально-множильної техніки з електрографічним способом передачі зображення та оригінал вказаного договору не відповідають аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України (а.с. 73-118 том 1); відповідь Київського обласного державного нотаріального архіву 17 грудня 2021 року №3321/01-17, згідно з якою у результаті перевірки архівного фонду № 63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К.), договір відчуження (дарування) квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер 271 від 21 липня 2009 року серед справ (наряд 2-03 Договори про відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувалися) не виявлено (а.с. 25 том 1); відповідь КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 грудня 2021 року №062/14-17040 (И-2021) та інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 жовтя 2021 року № 280591281, відповідно до якої, набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21 липня 2009 року за реєстровим № 271, зареєстровано у визначеному законом порядку не було, єдина реєстрація права власності на спірну квартиру проведена 13 травня 2004 року за ОСОБА_2 за № 3821 (а.с.21-24, 68 том 1).

На підставі досліджених доказів та у відповідності із встановленими фактичними обставинами справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що договір дарування від 21 липня 2009 року, реєстраційний № 271, за умовами якого ОСОБА_2 за життя подарувала ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , є нікчемним в силу вимог закону, оскільки є підробленим та не посвідчувався нотаріально, а відтак спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника ОСОБА_2 поза її волею.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції, зазначаючи про нікчемність укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору дарування спірної квартири від 21 липня 2009 року, реєстраційний № 271, безпідставно в основу рішення поклав висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30 травня 2019 року № 17-3/613, відповідно до якого зазначений договір дарування від 21 липня 2009 року, реєстраційний № 271 є підробленим за допомогою копіювально-множильної техніки, оригінал договору не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України, колегія суддів апеляційного суду відхиляє як необґрунтовані, з огляду на таке.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та які мають значення для вирішення прави.

Одним із видів доказів є письмові докази - документи, крім електронних, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 30 травня 2019 року № 17-3/613, складений головним судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Юріною О.В. на підставі постанови від 18 квітня 2019 року про призначення додаткової технічної експертизи документів, винесеної прокурором Чаплигіним К.В. за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000103 від 06 січня 2016 року є письмовим доказом, який підлягає оцінюванню судом відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, під час судового розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не навела переконливих аргументів на спростування правильності та обґрунтованості висновку експерта від 30 травня 2019 року № 17-3/613, виконаного у процесі досудового розслідування, клопотання (заяв) про призначення у цивільній справі технічної/почеркознавчої експертизи щодо оспорюваного договору, не заявляла.

Таким чином, надаючи оцінку зазначеному письмовому доказу (висновку експерта від 30 травня 2019 року № 17-3/613), суд першої інстанції з дотриманням положень статті 89 ЦПК України, правильно вважав його належним, що у сукупності з іншими наявними у справі доказами підтверджує вимоги позивача про те, що договір дарування квартири від 21 липня 2009 року, реєстраційний № 271, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 нотаріально не посвідчений та підроблений, а отже є нікчемним в силу закону.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин речово-правового механізму повернення майна (віндикації), колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За змістом частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява при визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК УКраїни).

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а щодо нерухомого майна за його місцезнаходженням.

На підставі належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, установивши, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , вибула з її власності за життя поза її волею на підставі підробленого договору дарування, і в такому випадку право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 квартира входила до складу спадщини.

У встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, що підтверджується відповіддю Другої київської державної нотаріальної контори на запит прокурора від 13 лютого 2021 року № 701/01-16 з якої вбачається, що у спадковому реєстрі про заведення спадкової справи та заповітів після померлої особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , інформація відсутня, із долученням інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) за параметрами запиту: ОСОБА_2 (а.с. 38, 39 том 1).

Урахувавши належне Київській міській раді право на визнання спадщини відумерлою за спливом одного року з дня відкриття спадщини та право територіальної громади міста Києва на визнання за нею права власності на зазначене нерухоме майно, і невжиття представницьким її органом Київською міською радою належних заходів на захист порушеного права територіальної громади, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва про витребовування спірного нерухомого майна від останнього набувача ОСОБА_1 , та передачу його у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача у відповідній частині вимог.

Аргумент апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не мав права витребовувати майно у відповідачки ОСОБА_1 , з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року справа № 461/12525-ц, провадження № 14-190цс20, є безпідставним, виходячи з такого.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у цьому конкретному випадку за обставин справи, яка переглядається судом, витребування майна є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом із цим, відповідач ОСОБА_1 не позбавлена можливості на захист прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України. Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у суді.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема, у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції дослідив підстави для звернення прокурора з позовом у даній справі і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини після померлої ОСОБА_2 , відумерлою, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві. Тому немає підстав, які б унеможливлювали розгляд позовної заяви керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_2 на підставі підробленого договору дарування; ОСОБА_2 померла, а орган місцевого самоврядування не звернувся до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Із огляду на зазначене, подаючи позовну заяву до суду, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у поверненні квартири АДРЕСА_1 , у власність територіальної громади м. Києва.

Інші доводи, наведені відповідачем в обґрунтування апеляційної скарги, були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки, й не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову Керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кенца Романа Івановича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кенца Романа Івановича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня2023року.

Головуючий Судді: