01.06.2023 Єдиний унікальний № 371/373/21 провадження № 2/371/227/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 червня 2023 року м. Миронівка

ЄУН 371/373/21

Провадження № 2/371/227/23

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі секретаря судових засідань Марусич А.Ю.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 15 серпня 2006 року було укладено кредитний договір № К2М1GК00260029, відповідно до умов якого банк зобов?язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 6000,00 доларів США на термін до 04 серпня 2021 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому договором.

ОСОБА_1 не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснював щомісячного погашення кредитної заборгованості згідно умов договору за кредитом.

25 січня 2012 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська ухвалено рішення, яким із ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором № К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року за період з 15 серпня 2006 року до 09 червня 2009 року у розмірі 45727,96 грн, що було еквівалентно 6007,43 долари США.

Стягнення вказаної суми з відповідача ОСОБА_1 проводилося в примусовому порядку Мирнівським РВДВС ГТУЮ Київської області.

21 травня 2018 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження в зв?язку з повним та фактичним його виконанням.

За умовами кредитного договору, він діє до його повного та фактичного виконання.

За період з дати звернення позивача до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 17 січня 2012 року до фактичної дати виконання рішення суду, відповідно до постанови державного виконавця від 21 травня 2018 року, банком нараховано 3% річних в порядку статті 625 ЦК України у розмірі 1057,05 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № К2М1GК00260029 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , а також між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 15 серпня 2006 року були укладені договори поруки № К2М1GК00260029, відповідно до умов яких поручителі, на підставі вільного особистого волевиявлення, взяли на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника, що виникають з умов кредитного договору про надання кредиту К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року в повному обсязі цих зобов`язань.

На адресу позичальника та поручителів банком було направлено вимоги про виконання зобов?язань за договором № К2М1GК00260029, надавши можливість добровільного врегулювання спору.

Однак, у визначені банком строки, вимоги ні позичальником, ні поручителями не були виконані, заборгованість не погашена.

Враховуючи викладене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1057,05 доларів США, що станом на 21 травня 2018 року за курсом, встановленим відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 травня 2018 року, в гривневому еквіваленті складає 27631,29 грн.

Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи

Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

19 липня 2021 року, 13 серпня 2021 року та 13 липня 2022 року відповідачам направлено копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання та перебування.

10 серпня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 19 серпня 2022 року до суду повернуто конверт із вкладенням, що був адресований відповідачу ОСОБА_1 . Згідно даних довідки ф.20, сформованої представником відділення АТ «Укрпошта», причиною повернення відправлення вказано відсутність адресата за адресою місця проживання.

10 серпня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 19 серпня 2022 року до суду повернуто конверт із вкладенням, що був адресований відповідачу ОСОБА_2 . Згідно даних довідки ф.20, сформованої представником відділення АТ «Укрпошта», причиною повернення відправлення вказано відсутність адресата за адресою місця проживання.

09 серпня 2021 року, 10 вересня 2021 року, 26 липня 2022 року до суду повернуто конверт із вкладенням, що був адресований відповідачу ОСОБА_3 . Згідно даних довідки ф.20, сформованої представником відділення АТ «Укрпошта», причиною повернення відправлення вказано відсутність адресата за адресою місця проживання.

Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило.

Відповідно до положень статті 274 ЦПК України, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами статті 281 ЦПК України, яка регламентує порядок заочного розгляду справи, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Аргументи учасників справи

Відповідачі відзиву на позов не подали.

Відповідно положень частини 2 статті 191 та частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено такі фактичні обставини.

15 серпня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № К2М1GК00260029, відповідно до умов якого банк зобов?язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 6000,00 доларів США на термін до 04 серпня 2021 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому договором.

Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору, договір діє в обсязі виданих позичальнику коштів до повного виконання сторонами зобов?язань за цим договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № К2М1GК00260029 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , а також між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 15 серпня 2006 року були укладені договори поруки № К2М1GК00260029, які за умовами є ідентичними.

Відповідно до умов пунктів 1,2 договорів поруки, поручителі на підставі вільного особистого волевиявлення взяли на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника, що виникають з умов кредитного договору про надання кредиту К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року в повному обсязі цих зобов`язань, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

В пунктах 11, 12 договорів поруки визначено, що вказані договори поруки набирають чинності з моменту їх підписання сторонами і діють до повного виконання зобов?язань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Вказані обставини підтверджуються даними кредитного договору № К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року (а.с.19-20), даними договорів поруки № К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 21,22).

В зв?язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору та простроченням платежів банк 23 червня 2009 року звернувся з позовом про дострокове стягнення суми кредиту. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2012 року у справі № 2/412/1199/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року за період з 15 серпня 2006 року по 09 червня 2009 року у гривневому еквіваленті суми заборгованості у розмірі 45727,96 грн (а.с.10).

Відповідно до даних постанови Мирнівського РВДВС ГТУЮ Київської області від 21 травня 2018 року виконавче провадження № 33195936 з примусового виконання виконавчого листа № 2/412/1199/2012 Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 45727,96 грн закінчене в зв?язку з повним та фактичним його виконанням (а.с.14).

Відповідно до здійсненого позивачем в порядку статті 625 ЦК України розрахунку 3% річних (за період з 18 січня 2012 року до прийняття постанови державного виконавця від 21 травня 2018 року про закінчення виконавчого провадження), за вказаний період позивачем нараховані до стягнення 1057,05 доларів США, що за курсом НБУ 26,14 відповідно до службового розпорядження від 21 травня 2018 року складає 27631,29 грн. Розрахунок проводився у валюті кредитування, виходячи із суми заборгованості в розмірі 5557,70 доларів США (а.с. 11,12).

12 березня 2021 року на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 банком направлені повідомлення № 30.1.0.0/2-60817К2М1L832 про необхідність в термін не пізніше 5 календарних днів з дати отримання повідомлення погасити прострочену заборгованість за кредитним договором № К2М1GК00260029 від 15 серпня 2006 року у розмірі 62673,92 доларів США, в тому числі 5157,16 доларів США заборгованості за кредитом, 13302,20 доларів США заборгованості за процентам за користування кредитом, 2901,60 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 41312, 96 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором.

Вказані обставини підтверджуються даними повідомлень № 30.1.0.0/2-60817К2М1L832 від 12 березня 2021 року та списком відправлення рекомендованих листів з фіскальним чеком від 16 березня 2021 року (а.с. 15,16,17,18).

Даних про погашення нарахованих 3% річних з моменту звернення позивача з позовом матеріали справи не містять.

Мотиви суду та застосовані норми права

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно з частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

На підсставі статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно із статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

При цьому, згідно із статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, оскільки на підставі вимоги банку про дострокове повернення всієї суми позики, поданої у 2009 році настав строк виконання зобов`язань за кредитними договорами і банк після постановлення рішення суду у січні 2012 року відповідно має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних інфляційних витрат, визначених статтею 625 ЦПК України.

При цьому, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Також слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

Виходячи з наведених вище положень закону, відповідач зобов`язаний відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннями статті 625 ЦК, тобто сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що три відсотки річних обраховано за період з 18 січня 2012 року до 21 травня 2018 року у валюті кредитування і становлять 1057 доларів США.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

В резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2012 року у справі № 2/412/1199/2012 зазначено про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь позивача у гривнях, а розрахунок 3% річних здійснено представником позивача в доларах США. Дані, що підтверджують еквівалентність розміру суми заборгованості, стягнутої судом в гривнях, сумі боргу на яку позивачем нараховані 3% річних, суду не надані.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання або рішенні суду до дня виконання зобов?язання, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі, отже моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

Відтак, період та розмір заборгованості, за який підлягають стягненню 3% річних, повинен бути підтверджений відповідними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт зарахування коштів на рахунок позивача.

Позивач моментом виконання зобов?язання з виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2012 року у справі № 2/412/1199/2012 визначив дату прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження.

Проте, з вказаної постанови не можливо встановити чи стягнуто суму заборгованості одним платежем, чи періодичними платежами, з якою періодичністю та в яких розмірах проводилося перерахування коштів в рахунок виконання рішення суду.

Вказана обставина є істотною, оскільки впливає на можливість визначення реального розміру заборгованості на яку необхідно здійснити нарахування 3% річних та період існування такої заборгованості.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд прийшов до висновку, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів обґрунтованості наданого для підтвердження позовних вимог розрахунку 3% річних у розмірі 1057,05 доларів США.

За відсутності даних про дату/дати зарахування коштів, які здійснювалися ОСОБА_1 на виконання рішення по виконавчому провадженню № 33195936, суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок суми 3% річних.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі статті 625 ЦК України з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 553 ЦК України (тут і надалі в редакції, що була чинною на момент укладення договорів поруки), за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов?язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частинами 1,4 статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов?язання, а також у разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред?явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов?язання не встановлений або встановлений моментом пред?явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред?явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц викладено правовий висновок, що, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобовязання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Об?єднаної Палати Касаційного цивільного Суду Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14, зміна строку виконання основного зобов?язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

У пункті 12 договорів поруки визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п?яти років з дня настання терміну повернення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 співвідповідачами під час розгляду справи Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська від справи № 2/412/1199/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не залучались, повідомлення про наявність заборгованості та необхідність виконання зобов?язань за договором поруки направлено поручителям банком лише 12 березня 2021 року.

Ураховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що внаслідок реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України порука припинилася після спливу п`ятирічного строку з моменту настання строку дострокового повернення кредиту, в зв?язку з чим вимоги про стягнення 3% річних з поручителів є необґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду

Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків.

Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявленного відповідача та обгрунтувати відповідність обраного способу засхисту змісту порушенного права.

Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наведений позивачем розрахунок 3 % річних не підтверджений матеріалами справи, позивач не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості та правильність розрахунку, вимогу про стягнення яких він ставить в позовній заяві.

Окрім цього, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню кредиту, встановленого судовим рішенням.

Щодо розподілу судових витрат

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 2270 гривень.

Відповідно до правил частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вказаного правила судовий збір поверненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 274, 279-282, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , р/р НОМЕР_1 , МФО 305299, місцезнаходження: будинок під номером 1Д, вулиця Грушевського, місто Київ.

Відповідачі:

Відповідач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: будинок під номером АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: будинок під номером АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: будинок під номером АДРЕСА_2 .

Суддя підпис Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук