П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м. Київ

Справа №759/9683/22

Провадження № 22-ц/824/4821/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 24 травня 2023 року

Повний текст постанови складено 25 травня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року, ухваленого у складі судді Ул?яновської О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 15 січня 2022 року відповідачка отримала від позивача у борг грошову суму у розмірі 213 056,61 грн, що в еквіваленті складає 7 574,00 доларів США, про що було складено договір позики, відповідно до якої борг повинен бути повернуто протягом трьох місяців, тобто до 15 квітня 2022 року.

Ураховуючи те, що відповідачка у строк грошові кошти не повернула,

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 15 січня 2022 року у розмірі 304 883,60 грн, з яких: 285 707,70 грн - залишок боргу за договором, 19 175,90 грн - пеня за кожен календарний день існування простроченої заборгованості та суму сплаченого судового збору.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 серпня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, оскільки позивачем до матеріалів справи долучено копію договору позики.Оригінал договору позики в матеріалах справи відсутній.

28 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 304 883, 60 грн за договором позики від 15 січня 2022 року № К150122-й.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у позовній заяві було зазначено про те, що на виконання вимог пункту 8 частини третьої статті 175 ЦПК України, повідомлено, що у позивача наявні оригінали письмових доказів, копії яких додано до справи. Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому позивач не міг надати оригінал договору позики. Заявник звертає увагу на те, що у порушення пункту 6 статі 95 ЦПК України судом першої інстанції не витребовувався у позивача оригінал письмового доказу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 02 січня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Витребувано з Святошинського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 759/9683/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

02 лютого 2023 року матеріали цивільної справи № 759/9683/22 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Євтодьєв А.О. підтримав доводи апеляційної скарги та вказав суду, що відповідачем ОСОБА_3 на виконання умов договору та відповідно до графіку платежів, зазначеному в договорі позики, 11 лютого 2022 року було повернуто позивачу 358 доларів США, що в еквіваленті складає 10070, 54 грн. Вказав, що відповідачу кошти передавалися безпосередньо в доларах США. Щодо нарахування пені за умовами договору, посилався на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Судова повістка, яка надсилалася ОСОБА_2 , повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Установлено, що 15 січня 2022 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму грошових котів в розмірі 213 056,61 грн, що в еквіваленті складає 7 574,00 доларів США, зі строком повернення протягом трьох місяців, тобто до 15 квітня 2022 року, про що того ж дня ОСОБА_2 підписала про отримання 213 056,61 грн зі строком повернення до 15 квітня.

Пунктом 5 договору позики від 15 січня 2022 року сторони визначили графік повернення позичальником грошових коштів, згідно якого:

- 10 070,54 грн, що еквівалентно 358,00 доларів США, сплачуються до 15 лютого 2022 року включно;

- 10 070,54 грн, що еквівалентно 358,00 доларів США, сплачуються до 15 березня 2022 року включно;

- 192 915,54 грн, що еквівалентно 6 858,00 доларів США, сплачуються до 15 квітня 2022 року включно.

Відповідно до пункту 11 договору позики у разі прострочення виконання зобов?язання несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов?язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від поточної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

На підтвердження наявності у сторін договірного зобов?язання, позивачем надано:

- оригінал договору позики від 15 січня 2022 року № К150122-1;

- оригінал розписки від 15 січня 2022 року.

У зв?язку із тим, що ОСОБА_2 не виконала свої зобов?язання за договором позики, своєчасно та в строки, встановленого договором позики, кошти не повернула, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики, яка станом на 11 серпня 2022 року за розрахунком позивача становить 304 883,60 грн, з яких: 285 707,70 грн - залишок заборгованості за договором, 19 175,90 грн - неустойка (пеня) за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розписка), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

Лише при огляді оригіналу розписки можливо усунути сумніви щодо поданої копії розписки, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 523/1712/18 (провадження № 61-1220св21).

На наведене суд першої інстанції уваги не звернув, у порушення вимог статті 95 ЦПК України не витребував у позивача оригінал розписки, що є його процесуальним обов?язком, у зв?язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав ненадання оригіналу договору позики.

Надаючи оцінку щодо суті заявлених позовних вимог, Київський апеляційний суд виходить із такого.

Правовідносини, які виникають між сторонами щодо договорів позики, регулюється Розділом ІІІ, Підрозділом 1, Главою 71, § 1 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Київським апеляційним судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, оскільки зі змісту договору позики судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові коштів розмірі 213 056,61 грн, що еквівалентно 7574 доларів США які зобов?язалась повернути частинами в строк до 15 квітня 2022 року.

За твердженням представника позивача адвоката Євтодьєва А.О., відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики 11 лютого 2022 року сплатила ОСОБА_1 358 доларів США, що еквівалентно 10070,54 грн.

Таким чином, невиконаними залишились зобов`язання відповідача на суму 7216 доларів США.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем вказана сума коштів у строки та у порядку встановлені договором позики була повернута.

За таких обставин Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вказаний Висновок Викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16- (провадження № 14-360цс19).

Оскільки за умовами договору позики від 15 січня 2022 року ОСОБА_2 отримала в борг 213 056,61 грн, що в еквіваленті складає 7574 доларів США та з врахуванням пояснень представника позивача адвоката Євдотьєва А.О. про повернення відповідачем 358 доларів США, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 263879,02 грн. ((7574-358) х 36,5686 - офіційний курс НБУ на день ухвалення рішення).

Крім цього, за умовою договору позики від 15 січня 2022 року сторони визначили графік повернення позичальником грошових коштів, згідно якого:

- 10 070,54 грн, що еквівалентно 358,00 доларів США, сплачуються до 15 лютого 2022 року включно;

- 10 070,54 грн, що еквівалентно 358,00 доларів США, сплачуються до 15 березня 2022 року включно;

- 192 915,54 грн, що еквівалентно 6 858,00 доларів США, сплачуються до 15 квітня 2022 року включно.

Відповідно до пункту 11 договору позики у разі прострочення виконання зобов?язання несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов?язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від поточної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Найсуттєвіших змін серед договірних правовідносин під час дії правового режиму воєнного стану зазнали відносини за договорами позики. Законом від 15.03.2022 р. № 2120-IX унесено низку змін до Цивільного кодексу України, а також законів «Про банки та банківську діяльність», «Про споживче кредитування» та «Про іпотеку».

Під час воєнного стану та протягом 30 днів після його закінчення (скасування) кредитор суттєво обмежується в правах. Зокрема, він не вправі: нараховувати штрафи, пені, 3 % річних, інфляційні втрати або накладати інші види відповідальності в разі прострочення внесення платежів.

За таких обставин апеляційний суд вважає що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пеню) в розмірі 1 % від поточної суми заборгованості слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики не виконала, кошти у строки не повернула, тіло боргу за договором позики підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Крім того, під час перегляд справи в апеляційному порядку, Київським апеляційним судом встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є обов?язковою підставою для скасування.

Відкриваючи провадження у справі ухвалою від 16 серпня 2022 року суд вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін.

Вирішуючи здійснювати розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін, суд першої інстанції керувався частиною п?ятою статті 279 ЦПК України згідно якої суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Проте, такий висновок суду є неправильним з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 15 січня 2022 року у розмірі 304 883,60 грн.

Таким чином установлено, що ціна позову справи, що переглядається в апеляційному порядку становить 304 883,60 грн.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ (пункт 1 частина четверта статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев?ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

З матеріалів справи відомо, що з позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся до суду 11 серпня 2022 року.

Прожиткового мінімум для працездатних станом на 01 січня 2022 року становив

2 481,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»).

Отже, справа, що переглядається, в силу закону не є малозначною, оскільки ціна позову перевищує 248 100,00 грн (2 481,00 грн х 100), відтак її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження є порушенням норм процесуального права, так як вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є обов?язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01грудня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом та за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 6597,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 263879, 02 грн. - тіло боргу за договором позики.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 6597,50 грн судових витрат, понесених позивачем зі сплати судового бору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна