Справа № 643/2569/23
Провадження № 2/643/987/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

представника позивача: Цимбалюка С.В.,

представника відповідача: Гнатенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк

України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2

про захист прав споживачів шляхом визнання дій протиправними та

зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірною відмову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у проведенні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за заявою від 02.07.2021 відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006;

- зобов`язати Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 20.12.2006 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 6806С79. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між позивачем, відповідачем та третьою особою було укладено договір поруки № 6806Р від 20.12.2006. Крім того, 20.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір № 6806Z309, яким забезпечуються вимоги відповідача за кредитним договором. Предметом цього іпотечного договору є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 м.кв. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 стягнуто солідарно з позивача та третьої особи на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 862, 09 доларів США та 24 002, 54 доларів США, а також 3 654, 00 грн. судових витрат. 26.09.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного рішення суду. 02.07.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13.04.2021. Листом від 11.10.2021 відповідач відмовив позивачу у проведенні реструктуризації заборгованості, оскільки у власності позивача є інше житлове нерухоме майно. Вказані дії відповідача щодо відмови у проведенні реструктуризації заборгованості позивач вважає незаконними, оскільки вказане майно не належить позивачу на праві спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю його дружини. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що підставою для відмови позивачу у проведенні реструктуризації його зобов`язань стало те, що у нього та членів його сім`ї, зокрема дружини, наявне інше нерухоме майно, а саме житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 . У заяві про проведення реструктуризації позивачем в порушення пп. 4 п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» не зазначено, зокрема, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо члена його сім`ї, а саме дружини ОСОБА_3 , якій на праві власності належать кімната за адресою АДРЕСА_2 , а також квартира за адресою АДРЕСА_3 . Вказані об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя. Презумпція спільності права власності на вказане майно на час розгляду цієї справи позивачем не спростована. За таких обставин, позивач на момент звернення із заявою про реструктуризацію у відповідності до п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» мав у власності інше житлове нерухоме майно, а тому не підпадав під умови реструктуризації.

Також відповідач посилається на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав, які він вважає порушеними. Крім того, тривалий час не виконується рішення суду про стягнення з позивача заборгованості на користь відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

У судовому засіданні 28.11.2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 6806С79, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 48 000, 00 доларів США для придбання квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 .

У цей же день, між позивачем (позичальник), відповідачем (Банк) та третьою особою (поручитель) було укладено Договір поруки № 6806Р від 20.12.2006, за умовами якого поручитель зобов`язався перед Банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006.

Також, 20.12.2006 року між позивачем (іпотекодавець) та відповідачем (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір № 6806Z309, згідно з яким позивач передав відповідачу в іпотеку квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_4 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 у справі № 643/8725/15-ц стягнуто солідарно з відповідача та третьої особи на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 у розмірі 32 862, 09 доларів США та 24 002, 54 грн., а також судові витрати у розмірі 3 654, 00 грн.

26.09.2016 року державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52343637 з примусового виконання даного рішення.

02.07.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення реструктуризації зобов`язань згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13.04.2021 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006.

Листом від 11.10.2021 відповідач відмовив позивачу у проведенні реструктуризації, оскільки:

-у заяві не зазначено всі наявні на дату підписання Заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду, що належать на праві власності позичальнику та членам сім`ї позичальника;

-не виконується одна із умов Закону, що надає право на обов`язкову реструктуризацію зобов`язань, що передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, оскільки у власників позичальника та членів сім`ї позичальника крім предмета іпотеки в наявності є інше житлове нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_5 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини стосуються наявності передбачених Законом України «Про споживче кредитування» підстав для реструктуризації зобов`язань позивача за кредитним договором № № 6806С79 від 20.12.2006.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача у проведенні реструктуризації зобов`язань позивача з підстав, викладених у листі від 11.10.2021, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про споживче кредитування» Метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Стаття 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит. Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

13 квітня 2021 року Верховною Радою України прийнято Закон № 1381-IX, який набрав чинності 23 квітня 2021 року.

Цим Законом внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», а саме Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 7.

Згідно з п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом:

1) обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі:

наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника;

відсутності станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 1 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 1 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації;

2) виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом "г" частини першої статті 121 Земельного кодексу України.

Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:

предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

П.п. 3 п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом, крім таких випадків:

у разі смерті позичальника (або особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) протягом строку, передбаченого абзацом першим цього підпункту, спадкоємець, до якого перейшли права та обов`язки позичальника, може подати заяву про проведення реструктуризації протягом двох місяців з дня одержання відповідного свідоцтва про право на спадщину;

у разі наявності на день набрання чинності цим пунктом у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі;

у разі залучення позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) у встановленому законодавством порядку до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у період, що припадає на тримісячний строк з дня набрання чинності цим пунктом, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня завершення такого залучення.

Крім того, у разі визнання судом поважними інших причин неподання заяви про проведення реструктуризації протягом тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом суд може встановити інший строк для подання заяви.

Якщо строк подання заяви про проведення реструктуризації пропущено позичальником з поважних причин (хвороба, перебування за межами території України тощо), кредитор за клопотанням позичальника має право подовжити строк подання заяви про проведення реструктуризації на два місяці.

У разі пропуску позичальником строків, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.

Згідно з п.п. 4 п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначаються:

прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) позичальника;

найменування кредитодавця (повне або скорочене);

інформація про дату укладення договору, яким передбачені зобов`язання, щодо реструктуризації яких подається заява;

інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника);

інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса);

інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання майнового поручителя та про всі наявні у його власності на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса), - у разі наявності майнового поручителя;

документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя).

У разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.

Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації. Якщо реструктуризацію відповідно до цього пункту проведено, це є підставою для відновлення грошових зобов`язань позичальника, які існували станом на день, що передував дню проведення такої реструктуризації, із зменшенням таких грошових зобов`язань на суми сплачених з дня проведення реструктуризації платежів.

Під час розгляду справи судом встановлено, що дійсно у власності дружини позивача перебуває кімната за адресою АДРЕСА_2 , а також квартира за адресою АДРЕСА_3 , і ці об`єкти були придбані у період перебування шлюбу з позивачем.

Так, 11.09.2017 року ОСОБА_3 (дружина позивача) уклала з ОСОБА_4 Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В.

За умовами цього Договору дружина позивача придбала у власність квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_3 .

При цьому, при укладанні цього Договору дружиною позивача, останній надав нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначив, що ця квартира придбається дружиною у її особисту приватну власність за її особисті кошти. Гроші, яка витрачає дружина на купівлю цієї квартири не є об`єктом спільної власності подружжя.

Також, 20.09.2017 року дружина позивача уклала Договір купівлі-продажу кімнати, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В.

За умовами цього Договору дружина позивача придбала у власність кімнату, розташовану за адресою АДРЕСА_2 .

При цьому, при укладанні цього Договору дружиною позивача, останній надав нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначив, що ця кімната придбається дружиною у її особисту приватну власність за її особисті кошти. Гроші, які витрачає дружина на купівлю цієї квартири не є об`єктом спільної власності подружжя.

Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Водночас, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Отже стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, враховуючи те, що кімната за адресою АДРЕСА_2 , а також квартира за адресою АДРЕСА_3 , хоча й були придбані дружиною позивача у період шлюбу з позивачем, проте при укладанні відповідних договорів купівлі-продажу позивач надав нотаріально посвідчену згоду на те, що це майно є особистою приватною власністю дружини і джерелом його придбання були кошти, які не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що виключає можливість вважати вказані об`єкти нерухомості спільним сумісним майном подружжя.

Жодних доказів на підтвердження наявності у власності позивача інших об`єктів житлової нерухомості, відповідачем надано суду не було.

Отже, на момент подання позивачем заяви про реструктуризацію заборгованості на праві власності у нього перебувала лише квартира за адресою АДРЕСА_4 , придбана ним за рахунок отриманих кредитних коштів.

Враховуючи, що заяву про реструктуризацію позивачем надано відповідачу 02.07.2021 року і на момент підписання цієї заяви він мав у власності лише один об`єкт житлової нерухомості, який придбано за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов висновку, що позивачем було дотримано усіх вимог п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим його заборгованість за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 підлягала реструктуризації відповідно до п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

Отримавши споживчий кредит у іноземній валюті, позивач скористався змінами, внесеними до Закону України «Про споживче кредитування», і подав до Банку у визначений законом строк заяву про реструктуризацію заборгованості за його зобов`язаннями, в якій вказав усі обов`язкові реквізити, визначені підпунктом 4 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» та долучив до заяви усі визначені п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» документи. При розгляді цієї заяви інших документів у позивача Банк не вимагав.

В контексті наявності у кредитора законних підстав для відмови у реструктуризації за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідає зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» критеріям, суд звертає також увагу на не встановлення обставин зазначення позичальником у заяві про реструктуризацію заборгованості недостовірної інформації, в т.ч. інформації щодо об`єктів житлового нерухомого майна, яке перебуває у власності позивача.

Оскільки норма Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є нормою імперативною, а відповідач без достатньої правової підстави ухиляється від проведення реструктуризації, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Стосовно доводів відповідача щодо неналежного способу захисту прав позивача (не передбаченого статтею 16 ЦПК України), суд зауважує, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Ураховуючи встановлену судом неправомірність відмови відповідача у проведенні обов`язкової реструктуризації зобов`язань позивача за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, заявлений спосіб захисту (визнання відмови банку незаконною та зобов`язання провести реструктуризацію відповідно до закону) спрямований на поновлення прав позивача.

Ефективність застосування саме такого способу захисту прав позичальника підтверджується відповідними правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 вересня 2022 року у справі № 274/6004/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 209/800/22, від 21 червня 2023 року у справі № 569/18312/21, від 22 червня 2023 року у справі № 593/1509/21, від 28 червня 2023 року у справі № 756/16109/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 357/12698/21, від 25 вересня 2023 року у справі № 756/19574/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 722/479/22, від 18.10.2023 у справі № 555/1434/22.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки позивач відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати неправомірною відмову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у проведенні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за заявою від 02.07.2021 відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006.

3. Зобов`язати Акціонерне товариство «Державний експертно-імпортний банк України» провести реструктуризацію заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 відповідно до п. 7 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

5. Відповідно до ст. 246, п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу на 14.12.2023 року о 16:00 год. Засідання відбудеться у приміщенні Московського районного суду м. Харкова за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38-Є, каб. № 48.

6. Зобов`язати ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення витрати на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення.

7. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

9. Відповідач: Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127; ).

10. Третя особа: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_6 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 01.12.2023 року.

Суддя Н.В. Новіченко