Провадження № 2/947/4689/23
УХВАЛА

04.12.2023

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого - судді Луняченка В.О. ,

За участю

Представника позивачки адвоката Швець В.А.

Представника відповідача адвоката Данілова О.В.

Розглянувши заяву представника відповідача про необхідність застосування вимог ст. 29 ЦПК України при визначенні підсудності розгляду цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 29.09.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Враховуючи що місцем проживання обох сторін у позові зазначена Україна, а згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області від 17.10.2023 було підтверджено місце реєстрації проживання відповідача у Київському районі м. Одеси судом, ухвалою від 19.10.2023 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження із викликом сторін у судове засідання, призначене на 27.11.2023.

У судове засідання з`явились представники сторін та адвокатом Даніловим О.В. заявлено про застосування у даному випадку, для визначення підсудності справи, вимог ст. 29 ЦПК України, враховуючи факт знаходження к позивача так і відповідача за межами України.

Представник відповідача заперечував проти задоволення заяви вважаючи, що сам факт тимчасового перебування за межами України не впливає на підсудність справ, сторони по якої мають постійне проживання та реєстрацію у межах України.

Судом було надано строк до 04.12.2023 сторонам для підтвердження або спростування факту знаходження обох сторін за межами України.

Під час судового засідання судом було оголошено заява , яка надійшла від позивачки, яка заперечувала проти відкладення розгляду справи або надання строку на примирення та заявила, що вона тимчасово, у звязку із вимогами роботи, знаходиться у Данії, а відповідач на час війни, тимчасово, знаходить у Німеччині.

Водночас представником відповідача до суду надана довідка про тимчасове знаходження відповідача у Німеччині, достовірність якої не спростована стороною позивача.

Таким чином суду доведено і сторонами не заперечується факт знаходження як позивача так і відповідача за межами України.

У відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 29 ЦПК України визначено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, визначаються суддею Верховного Суду, визначеному у порядку, передбаченому ст. 33 цього Кодексу, одноособово.

Виходячи із змісту статті 29 ЦПК України та враховуючи роз`яснення, викладені у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд визначає підсудність справи про розірвання шлюбу в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні. При цьому тимчасове або постійне проживання не визначається як підстава для іншого порядку визначення підсудності.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У даному випадку обмеження на визначення підсудності спору , в якому обидві сторони є громадянами України але проживають за межами України, не є перешкодою у доступі до правосуддя, має певний і чіткий порядок розгляду визначений законом, та наслідком застосування такого обмеження є визначення суддею Верховного Суду легітимного суду для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що неможливість внаслідок встановлених обставин перебування двох сторін спору за межами України самостійного визначення правильності підсудності для розгляду даної справи є підставою для направлення вказаної справи до Верховного Суду для визначення підсудності.

Враховуючи визначений законодавцем строк на розгляд справ, а також неможливість розгляду даної справи до розгляду суддею Верховного Суду питання про підсудності справи , суд вважає, що у даному випадку є підстави для зупинення провадження у справі до розгляду суддею Верховного суду вказаного питання.

Так у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 29,251, 353,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Направити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до Верховного Суд для визначення суддею Верховного Суду у порядку ст. 29 ЦПК України підсудності справи за участю громадян України які проживають за її межами.

На час розгляду вказаного питання зупинити провадження у справі.

В частині направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності ухвала оскарженню не підлягає і заперечення на вказане процесуальне рішення може бути зазначено у апеляційної скарзі на остаточне рішення суду по суті.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду в частині оскарження зупинення провадження у справі шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Луняченко В. О.