Справа № 199/8108/22
(2/199/582/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

14.02.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Григоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, треті особи Фонд державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажний поїзд-870», Відділ реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він з 2003 року і по даний час без реєстрації проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 та більш ніж 18 років безперервно, добросовісно і відкрито володіє вказаним житловим нерухомим майном, здійснює внутрішній та зовнішній ремонти будинку, встановив огорожу, обробляє прилеглу до будинку земельну ділянку, а тому вважає, що має право на визнання за ним права власності на означене домоволодіння за набувальною давністю. З 2003 року по 2007 рік позивач працював у ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок» через що керівництвом вказаного підприємства було дозволено позивачу, який не мав свого житла, заселитись у вищевказане домоволодіння, однак без надання будь-яких правовстановлюючих документів на це. При звільненні позивача з роботи у ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок» останнім не було винесено жодних розпоряджень та не вчинено жодних дій щодо виселення позивача. Через необхідність укладення договорів щодо розподілу та постачання природного газу за адресою спірного домоволодіння позивач вирішив з`ясувати власника та/або балансоутримувача домоволодіння, в якому проживає, для чого у 2021 році звернувся до ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок», однак відповіді не отримав. Згідно листа Регіонального Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 14 січня 2022 року відомості про спірне нерухоме майно від суб`єктів управління до фонду з метою внесення до Реєстру не надходило. Також було отримано інформацію, що приватизацією цілісного майнового комплексу ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок» займалося Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, однак у складі об`єкта приватизації спірний житловий будинок не значиться. Також позивач звертався до ТОВ «Будівельно-монтажний поїзд-870», як правонаступника ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок», у відповідь на що позивачу у вересні 2022 року було повідомлено, що ТОВ «Будівельно-монтажний поїзд-870» було придбано все майно ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок» на підставі договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, однак згідно акту-приймання-передачі спірне домоволодіння не передавалося та на балансі у товариства не перебуває. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна жодних речових та обтяжень на спірне домоволодіння не зареєстровано. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із даним позовом, який просив задовольнити.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою до участі у справі залічено в якості третіх осіб Фонд державного майна України, ТОВ «Будівельно-монтажний поїзд-870», Відділ реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті в судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позовні підстав та обставин.

Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Від вказаного відповідача до суду надійшов відзив, в якому міська рада також просила суд відмовити у задоволенні позову з огляду на усталену практику судів касаційної інстанції, посилаючись на те, що позивачем не подано суду доказів свого відкритого та безперервного володіння спірним домоволодінням протягом десяти років.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачем на підтвердження свого відкритого та безперервного володіння домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 надано суду оригінали квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, що надавались за адресою зазначеного домоволодіння за період з 2004 року по 2006 роки, однак платником у цих квитанціях вказано не позивача, а фізичну особу ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 . Натомість у аналогічних квитанція за період з 2007 року по 2020 рік платником вказано вже позивача. У більшості квитанцій за період з 2021 року по 2022 роки платником вказано не позивача, а ОСОБА_5 .

Згідно копії паспорту позивача останній не є зареєстрованим за адресою вищевказаного спірного домоволодіння, що визнано і самим позивачем у тексті його позову.

Крім того, стороною позивача на підтвердження своїх позовних вимог про визнання за ним права власності в порядку набувальної давності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 надано суду копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про реєстрацію права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав, копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими та спорудами, копію листа про наявність технічної інвентаризації, копію витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, копію акту експерта, копію звіту про оцінку житлового будинку, які складені відносно та стосуються не вищевказаного спірного домоволодіння, а іншого домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Також стороною позивача подано суду в якості доказів копії низки документів, які видані на ім`я та/або стосуються особи, яка не є ані учасником справи, ані спірних правовідносин сторін ОСОБА_6 (копія паспорту, довідки про реєстрацію місця проживання, копія трудової книжки, наказу про прийняття на роботу).

Згідно листа КП «ДМБТІ» ДМР від 04 січня 2023 року №39 станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відомості щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 відсутні. Житловий будинок літ.А-1 по АДРЕСА_1 зареєстрований (балансовою належністю) за Державним підприємством Будівельно-монтажне управління «Дніпротрансзв`язок» на підставі рішення виконкому Дніпроптеровської міської ради від 19 червня 2003 року №1549, про що зроблений запис в обліковій книзі №49 ЖЮ за реєстровим №5013-119.

Листом від 14 січня 2022 року №18-09-00223 у відповідь на запит від 13 жовтня 2021 року №230 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях повідомлено, що відомості про нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2 від суб`єктів управління до Фонду з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалися. Також повідомлено, що до Фонду з метою внесення до Реєстру Українською державною корпорацією по транспортному будівництву «Укртрансбуд» надано інформацію стосовно нерухомого майна, зокрема будівель за місцезнаходженням АДРЕСА_1 , яке перебувало на балансі Державного підприємства «Будівельно-монтажне управління «Дніпротрансзв`язок», щодо якого виконане прийняте управлінське рішення (приватизовано). При цьому в складі об`єкта приватизації житлові будинки за адресами АДРЕСА_2 не значиться. 03 лютого 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок». Копія означеного листа наявна в матеріалах справи.

03 вересня 2022 року стороною позивача направлявся запит до Української державної корпорації по транспортному будівництву «Укртрансбуд» щодо передачі на баланс ТОВ «БМП-870» або інших юридичних осіб домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 . Відповідь на цей запит відсутня.

Аналогічний зазначеному вище запит було надіслано стороною позивача до ТОВ «БМП-870», яке, в свою чергу, своїм листом від 07 вересня 2022 року за вих.№2022.09.07 повідомило, що 02 березня 2007 року ТОВ «БМП-870» придбало у Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській цілісній майновий комплекс ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок» за адресою м. Дніпропетровська, вул. Комінтерна, 41, згідно акту приймання-передачі якого житлові будинки за адресою АДРЕСА_2 не передавалися, і станом на 07 вересня 2022 року на балансі ТОВ «БМП-870» вказані житлові будинки не обліковуються. Копія наведеного листа та долучених до нього копій заведених актів, інвентаризаційного опису основних засобів, розписки, акту інвентаризації розрахунків, договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, акту приймання-передавання наявні у матеріалах справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно житлові будинки, квартири тощо), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року).

За змістом ст.ст.181, 182, 331 ЦК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухомі речі (житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення тощо), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Нормою ст.27 ч.1 п.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Згідно ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність), ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, а рішення суду про визнання права власності в останньому випадку лише підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

В свою чергу, ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у ст.344 ЦК України, відповідно до ч.ч.1, 4 якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналогічні наведеним вище висновки суду містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 25червня 2018 року по справі №293/312/15-ц, від 01 серпня 2018 року по справі №201/12550/16-ц, від 24 квітня 2019 року по справі №161/2313/17, від 27 січня 2021 року по справі №199/7432/16-ц, від 04 червня 2021 року по справі №616/278/19, від 10 червня 2021 року по справі №522/24234/16-ц, від 17 червня 2021 року по справі №457/742/17, від 08 листопада 2021 року по справі №199/11831/13-ц, від 20 грудня 2021 року по справі №294/380/20, від 10 лютого 2022 року по справі №622/284/20, від 05 квітня 2022 року по справі №642/3930/20, від 13 квітня 2022 року по справі №740/3305/20, від 19 травня 2022 року по справі №636/1853/18, від 15 червня 2022 року по справі №125/1211/21, від 29 червня 2022 року по справі №199/6591/19, від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Із змісту ст.344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю мав бути попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем має бути орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року по справі №541/1369/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №585/4912/16-ц.

У постанові від 30 травня 2018 року по справі №757/62553/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. З огляду на положення ст.376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то з огляду на змісту наданих стороною позивача доказів, суд, спираючись на наведені вище правові висновки та норми законодавства, приходить до висновку про відсутність сукупності всіх умов для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, зокрема таких як добросовісність заволодіння майном та його законність.

До такого висновку суд доходить, ґрунтуючи свою правову позицію на тому, що позивачем не доведено наявності тих підстав та обставин заволодіння ним спірним нерухомим майном, які дозволяли б дійти безумовного висновку про добросовісність заволодіння, зокрема, що позивач не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірний будинок. В той же час, позивач посилається, що зайняття ним для проживання спірного житлового будинку відбулось з дозволу його роботодавця ДП «БМУ «Дніпротрансзв`язок», який був балансоутримувачем такого житлового нерухомого майна. Ця обставина, в свою чергу, вказує, що позивач заволодів житловим будинком з дозволу законного володільця цього майна, тобто заволодів не як власник (неправомірний, безтитульний), а як тимчасовий користувач, що вже виключає можливість набуття спірного нерухомого майна у власність позивачем за набувальною давністю. Більш того, навіть ці зазначені позивачем обставини заволодіння не доведені ним належними доказами, оскільки копії наданих позивачем документів щодо трудових відносин, видані на ім`я не позивача, а іншої особи ОСОБА_6 .

Крім того, стороною позивача подано суду в якості доказів копії документів, які стосуються не спірного нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , а іншого, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (копія довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія технічного паспорту, копія листа про наявність технічної інвентаризації, копія витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації). Такі обставини не дозволяють суду ані встановити належним чином наявність/відсутність титульного власника спірного нерухомого майна, ані підтвердити законність такого нерухомого майна, як однієї із обов`язкових умов для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема завершеність будівництвом та відсутність у складі спірного нерухомого майна самочинного будівництва. Не подані стороною позивача і докази щодо власника/користувача земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, що має виключне значення при вирішенні питання про можливість визнання права власності на будинок з огляду на норму ст.120 ЗК України та загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 182, 316, 317, 319, 328, 331, 344, п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.4, 5, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), треті особи Фонд державного майна України (; адреса місцезнаходження: 01133, Kиїв, вул. Генерала Алмазова, 18/9), Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажний поїзд-870» (; адреса місцезнаходження: 49024, м. Дніпро, Яхненківська, 41), Відділ реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58), про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко