Провадження № 22-ц/824/6101/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Шевчук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що сторони у період з 2012 по 2018 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позивач пояснює, що сторони знайомі з червня 2009, у 2010 між сторонами зав`язались стосунки, сторони разом відвідували друзів, їздили відпочивати за кордон, періодично проживали один у одного.

З лютого 2012 року сторони почали проживали разом однією сім`єю, шлюб не реєстрували. Позивач, перебуваючи у вказаних стосунках, працювала, отримувала дохід та мала певні заощадження.

Вказувала, що 26.07.2013 сторонами за спільні кошти у власність набута спірна квартира на підставі Договору купівлі-продажу від 26.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 941. Право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина, ОСОБА_3 . При цьому, позивач у період вагітності, а також майже одразу після народження дитини, працювала та матеріально підтримувала відповідача.

24.02.2020 року місце фактичного проживання позивача та дитини були зареєстровані у спірній квартирі, оскільки дитина дорослішала, необхідно було укладати договори про медичне обстеження, влаштовувати дитину до учбового закладу, а відсутність такої реєстрації створювала певні перешкоди для вчинення таких дій сторонам.

Позивач вказує, що з 2018 року стосунки між сторонами почали погіршуватись через ряд факторів, у тому числі і через проживання молодшого брата відповідача разом із сторонами у спірній квартирі. Вказані, а також інші обставини призвели у подальшому до припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем.

Відповідач не визнає спірну квартиру спільно набутим майном за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

На підставі викладеного, просила суд: встановити факт проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2012 року по грудень 2018 року;визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10, яка зареєстрована на праві особистої приватної власності за відповідачем згідно Договору купівлі-продажу від 26.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 941, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача; у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частки трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10 кв.м., РНОНМ 00;

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2022 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з лютого 2012 року по грудень 2018 року.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 87,70 кв.м., загальною площею 136,10кв.м та у порядку поділу спільного сумісного майна:

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності по частці квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 87,70кв.м., загальною площею 136,10кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2522,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 78 120 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд за відсутності будь-яких доказів встановив факт спільного проживання однією сім`єю позивача і відповідача без реєстрації шлюбу у період придбання ним спірної квартири. Крім того, вказує, що місцевим судом не враховано, що матеріали справи не містять доказів, наявності у сторін в цей період спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, придбання позивачем і відповідачем майна на користь сім`ї, витрачання ними спільних коштів на спільні цілі, документів щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки в одному приміщенні за однією адресою.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на те, що висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, а тому, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи, а також показами свідків підтверджено, що відповідач проживав разом з позивачем у період з лютого 2012 року по грудень 2018 року однією сім`єю, сторони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, тому, враховуючи майновий стан позивача, а також ту обставину, що проживаючи разом з відповідачем остання працювала, отримувала дохід та мала заощадження, суд дійшов висновку, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю, а отже підлягає поділу у відповідності до ст. 60, 69, 70 СК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народилась дитина, син - ОСОБА_3 (свідоцтво про народження Серія та № НОМЕР_1 , актовий запис 4098) (а.с. 68 т.1).

26.07.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 87, 70 кв.м., загальною площею 136, 10 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 941 (а.с. 132135 т.1).

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем (а.с.136-137 т.1).

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач займалась облаштуванням спірної квартири, що підтверджується численними договорами та угодами, укладеними позивачем з рядом надавачів різного роду послуг (придбання, поставка та зібрання меблів, сантехніки, придбання а поставка плитки, підлогової та личкувальної, різного декору), у тому числі ремонтних робіт (демонтаж штукатурки, плитки, сантехнічних приладів та меблів, електрики, дверей та монтаж нових дверей, плитки, сантехніки, установка та підключення бойлера, стяжка підлоги нова, нова штукатурка стін тощо), а також надання комунальних послуг, укладених з позивачем, зокрема, щодо надання послуг доступу до Інтернету за місцем знаходження спірної квартири, копії квитанцій на оплату вказаних послуг та товарів, акти виконаних робіт, - за період з моменту придбання квартири, тобто з 2013 року (а.с.158-232 т.1).

З копій закордонних паспортів вбачається, що позивач та відповідач мали значну кількість спільних поїздок за кордон, що також об`єктивно підтверджується фотокартками зі спільного відпочинку.

З посвідки на тимчасове проживання в Україні вбачається, що ОСОБА_1 з 16 лютого 2012 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 67 т. 1)

З копії паспорта позивача вбачається, що її зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 (а.с. 21 т. 1)

З матеріалів справи вбачається реєстрація місця проживання позивача та спільного сина сторін у лютому 2020 року в квартирі, яка належить на праві власності відповідачу, за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.21 зворот, 70 т.1).

Разом з цим, згідно довідки ТОВ «Управляюча компанія Простір» від 19 червня 2020 року, позивач, відповідач та їх малолітній син з 26.07.2013 року по теперішній час, фактично проживають в спірній квартирі (а.с. 77 т. 1).

Факт спільного проживання сторін також підтвердила у своїх поясненнях свідок ОСОБА_6 , яка доглядала за спільною дитиною сторін три роки. Розрахунок за надані послуги з нею здійснював як позивач, так і відповідач. Також свідок пояснила, що квартира, у період її роботи, знаходилась на стадії ремонту, облаштуванням квартири займались як позивач, так і відповідач. Також пояснила, що сторони разом їздили на відпочинок, разом доглядали за дитиною, разом возили сина до лікарні.

Допитана свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою сторін та підтвердила ту обставину, що позивач та відповідач проживали разом з дитиною у спірній квартирі.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Глава 8 СК України регулює право спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статей 60, 74 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тобто як майно, нажите під час перебування в шлюбі, так і майно жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тривалий час, більше шести років, спільно проживали однією сім`єю як подружжя в спірній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний побут і бюджет, взаємні права та обов`язки, спільно розпоряджалися коштами, в тому числі, в інтересах сім`ї придбали за спільні кошти спірну квартиру, неодноразово разом їздили на відпочинок, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх передбачених законом правових підстав для визнання факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з лютого 2012 року по грудень 2018 року.

Крім цього, встановивши, що спірне майно набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та відсутність підстав для відступу від рівності часток жінки та чоловіка у праві спільної сумісної власності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо поділу спільного майна а саме квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому місцевий суд правильно виходив з того, що наявні у справі докази свідчать про відсутність підстав вважати спірне майно особистою власністю ОСОБА_1 . Доказів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги, які спрямовані на переоцінку доказів, колегією суддів відхиляються, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: