Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 638/19591/19

провадження № 61-12528св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бондаренком Геннадієм Миколайовичем, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року у складі судді Шишкіна О. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2019 роду Вишневська О. П. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір комісії на укладення договорів про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку № б/н від 01 липня 2004 року, відповідно до умов якого комісіонер - ОСОБА_2 , зобов`язався за винагороду від свого імені та за її рахунок, як комітента, здійснити певні юридичні дії, а саме:

1) укласти з третьою особою Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) фірмою «Консоль ЛТД» договори про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку;

2) сплачувати від свого імені та за рахунок комітента квитанції про сплату пайових внесків;

3) підписати від свого імені та за рахунок комітента акт про виконання «Договору...» по будівництву об`єкта ж/б на АДРЕСА_1 ;

4) надати всі документи комітенту для оформлення права власності на квартиру, що стала предметом договорів про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2. зазначеного договору комісії роботи по даному договору комісії, що будуть проведені комісіонером, створювали правові наслідки для комітента.

Комісіонер за договором комісії ОСОБА_2 виконав підпункт 1) пункту 1.1., підпункт 2) пункту 1.1., підпункт 3) пункту 1.1. вищезазначеного договору комісії.

Наступним етапом виконання зазначеного договору комісії № б/н від 01 липня 2004 року був обов`язок комісіонера надати всі документи комітенту для оформлення права власності на квартиру, що стала предметом договорів про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 . Але комісіонер цього не зробив. Натомість оформив право власності на квартиру на своє ім`я.

Вважала, що відповідач зареєстрував спірну квартиру без будь-яких поважних підстав на своє ім`я ще в 2007 році, чим істотно порушив умови договору комісії.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідні органи провести державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на її ім`я.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивоване тим, що договір комісії не розірваний, не визнано недійсним, отже, ОСОБА_2 , який був зобов`язаний виконувати його умови, уклав договори № 2508/23-10 (р) та № 2511/23-11 (п.р) від 26 липня 2004 року саме у зв`язку з виконанням договору комісії від 01 липня 2004 року.

Суд вважав недоведеними посилання відповідача про те, що договори № 2508/23-10 (р) та № 2511/23-11 (п.р) від 26 липня 2004 року були укладені ним та виконані не у зв`язку з виконанням договору комісії. Також відповідачем не доведено, що грошові кошти, які ним вносилися за договорами № 2508/23-10 (р) та № 2511/23-11 (п.р) від 26 липня 2004 року були його особистими, а не отриманими від позивача, який на виконання підпункту 2 пункту 1.1. договору комісії, був зобов`язаний надавати ці кошти.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 як комісіонером саме у зв`язку з виконанням пункту 1.1. договору комісії від 01 липня 2004 року за рахунок та в інтересах комітента, однак від свого імені.

При цьому відповідач всупереч приписам пункту 1.1. договору комісії від 01 липня 2004 року оформив нерухоме майно на своє ім`я, а позивач, у свою чергу, виконала умови пункту 2.2 договору, отже, наявні підстави для задоволення позову.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, про застосування якого просив ОСОБА_2 , з огляду на те, що договором комісії від 01 липня 2004 року визначено строк його дії - до повного виконання сторонами свої зобов`язань, комісіонер своїх зобов`язань, передбачених підпунктом 4 пункту 1.1 не виконав, відтак комітент мала усі підстави розраховувати на добровільне виконання відповідачем обов`язку щодо передачі документів для реєстрації права власності на квартиру на її ім`я протягом усього періоду, починаючи з дня підписання акту прийнятих робіт за договором, до дня відмови відповідача виконувати умови договору в цій частині. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів відмови відповідача виконати умови договору, немає підстав вважати, що сплинув строк позовної давності на пред`явлення даного позову.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2021 року.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А. І, суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2022 року справу прийнято до провадження.

Закінчено проведення підготовчих дій у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2021 року.

Продовжено термін розгляду справи судом апеляційної інстанції в межах строку, визначеного частиною другою статті 371 ЦПК України.

Справу призначено до розгляду в приміщенні Полтавського апеляційного суду на 14 листопада 2022 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки договір комісії є чинним, не розірваним.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду про невиконання ОСОБА_2 умов підпункту 4 пункту 1 договору комісії від 01 липня 2004 року, оскільки відповідні документи позивачу для оформлення нею права власності на спірну квартиру не передав, а оформив право власності на спірну квартиру на своє ім`я, чим порушив умови договору комісії.

Суд відхилив доводи ОСОБА_1 про непідписання договору комісії, оскільки зазначений договір ним оспорений не був, він не є предметом даного спору. При цьому відсутність у договорі комісії умов щодо кількості кімнат у квартирі та її загальної площі не є істотними та не впливають на виконання сторонами умов укладеного договору комісії, цей договір комісії укладався на стадії будівництва багатоквартирного житлового будинку, під час якого можливе індивідуальне перепланування кімнат у квартирі, що тягне зміну загальної площі тощо.

Суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що договори № 2508/23-10(р) та № 2511/23-11(п.р) від 26 липня 2004 року, укладнні ним з ТОВ фірмою «Консоль ЛТД» не на виконання нікчемного договору комісії від 01 липня 2004 року, а на досягнення власних цілей, пов`язаних з придбанням житла і за власні кошти, оскільки відповідачем не надані належні та допустимі докази того, що він мав відповідні доходи чи заощадження для придбання у період з липня 2004 року до червня 2006 року спірної квартири шляхом внесення пайових внесків на загальну суму 358 636,60 грн.

Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для його задоволення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року скасувати та направити справу до районного суду на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2022 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій були встановлено обставини на підставі недопустимих доказів, зокрема, на підставі показань свідків, наданих у письмових заявах, а не безпосередньо у суді. Також вважає, що подана позивачем копія договору комісії не є належним доказом у справі.

Вважає, що договір комісії є нікчемним, отже, визнання його недійсним чудом не вимагається. Крім того, посилається на те, що строк позовної давності слід рахувати з моменту оформлення права власності на спірне нерухоме майно за ним.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини, встановлені судами

01 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір комісії на укладення договорів про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку № б/н від 01 липня 2004 року.

Відповідно до умов зазначеного договору комісії ОСОБА_2 , за договором комісіонер, зобов`язався за винагороду від свого імені та за рахунок комітента, здійснити певні юридичні дії, а саме:

- укласти з третьою особою ТОВ фірмою «Консоль ЛТД» договори про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку;

- сплачувати від свого імені та за рахунок комітента квитанції про сплату пайових внесків;

- підписати від свого імені та за рахунок комітента акт про виконання «Договору...» по будівництву об`єкта ж/б на АДРЕСА_1 ;

- надати всі документи комітенту для оформлення права власності на квартиру, що стала предметом договорів про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2. договору комісії роботи по даному договору комісії, що будуть проведені комісіонером, створювали правові наслідки для комітента.

До обов`язків комітента згідно з пунктом 2.2. договору комісії відносилися:

- без зволікання прийняти від комісіонера все виконане ним відповідно до даного договору;

- забезпечити комісіонера грошовими коштами, необхідними для виконання даного договору комісії;

- виплатити комісіонеру плату за виконання даного договору комісії.

У пункті 5 договору комісії визначено, що договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та продовжує свою дію до повного виконання своїх зобов`язань сторонами.

26 липня 2004 року ОСОБА_2 уклав від свого імені з ТОВ фірмою «Консоль ЛТД» договір № 2508/23-10 (р) про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , за умовами якого пайовик зобов`язався в якості свого вкладу у спільну діяльність в дольовій участі в будівництві внести грошові кошти (пай) в розмірі - екв. 58 422 доларів США на момент внесення поетапно, згідно графіком (пункт 3.1 договору).

Фірма зобов`язалась в якості свого вкладу у спільну діяльність виділити пайовику його долю у виді 3-кімнатної квартири буд. АДРЕСА_1 на 4-му поверсі, першого під`їзду, загальною проектною площею 110,23 кв. м (пункт 3.2 договору).

26 липня 2004 року ОСОБА_2 уклав від свого імені з ТОВ фірмою «Консоль ЛТД» договір № 2511/23-11 (п.р) про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , за умовами якого пайовик зобов`язався в якості свого вкладу у спільну діяльність в дольовій участі в будівництві внести грошові кошти (пай) в розмірі - екв. 7 560 доларів США на момент внесення поетапно, згідно графіком (пункт 3.1 договору).

Фірма зобов`язалась в якості свого вкладу у спільну діяльність виділити пайовику його долю у виді нежитлових приміщень для обслуговування квартири (комірок) на 4-му поверсі, буд. АДРЕСА_6 в першому під`їзді, загальною проектною площею 25,2 кв. м (пункт 3.2 договору).

Згідно з квитанціями № 1624, 1625, 1623, 2449, 2450, 609133, 740858, 083106, 742314, 084466, 740884, 743627, 423308 ОСОБА_2 протягом періоду з червня 2004 року до червня 2006 року вніс на рахунок ТОВ фірма «Консоль ЛТД» свою долю згідно з договорами від 26 липня 2004 року.

Згідно з актом про виконання «Договору…» по будівництву об`єкта на АДРЕСА_1 , на виконання договору про спільну діяльність у дольовій участі по будівництву багатоквартирного будинку …» № 2508/23-10 (р.) від 26 липня 2004 року між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_2 , фірма виконала свої обов`язки і надала 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання від 20 березня 2007 року № 51/13 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 ).

На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у м. Харкові ради V скликання від 17 квітня 2007 року № 65/13 ОСОБА_2 20 квітня 2007 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

24 квітня 2007 року Комунальним підприємством (далі - КП )«Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 85595 в книзі І.

02 грудня 2020 року представником ОСОБА_1 адвокатом Семоненко Н. Г. подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 126-129).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бондаренком Г. М., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1011 ЦК України визначено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно зі статтею 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами.

Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Відповідно до статті 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату.

Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги.

Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах.

У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Частиною першою статті 1014 ЦК України передбачено, що комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановивши, що ОСОБА_2 , як комісіонером, не виконано умови договору комісії від 01 липня 2004 року щодо надання документів ОСОБА_1 для оформлення права власності на квартиру, що є предметом договорів про сумісну діяльність в пайовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позову.

При цьому судами правильно враховано обставину чинності договору комісії від 01 липня 2004 року та відхилено посилання відповідача на нікчемність зазначеного договору.

Реєстрація права власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_2 на своє ім`я та ненадання документів ОСОБА_1 для оформлення права власності на квартиру свідчить про невиконання ним умов договору комісії від 01 липня 2004 року.

При цьому колегія суддів погоджується з посиланнями заявника про неналежність нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо встановлення обставин справи з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц (провадження № 61-11275св19) зазначено: «Окрім того, в основу висновків суду були покладені показання свідків, надані свідками суду у нотаріальній конторі та були посвідчені нотаріусом.

Такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено.

Зокрема, статті 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи».

Отже, при ухваленні судових рішень суди помилково взяли до уваги нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Проте, зазначене порушення норм процесуального права не вплинуло на висновки судів, оскільки матеріали справи містять інші докази, на підставі яких встановлені обставини справи, і які були оцінені судами попередніх інстанцій в порядку статті 89 ЦПК України, та які дають підстави вважати позовні вимоги обґрунтованими.

Оскільки встановлено порушення прав ОСОБА_1 , тому перед судами попередніх інстанцій постало питання дослідження позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів відмови відповідача виконати умови договору, отже, відсутні підстави вважати, що строк позовної давності на пред`явлення даного позову сплив.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними з огляду на таке.

Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 дійшов правового висновку про те, що порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки обставинам початку перебігу позовної давності у цій справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з правовим висновком, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати обставини пропуску позивачем позовної давності, якщо вони не були встановлені й досліджені судами попередніх інстанцій, оскільки це правове питання знаходиться у компетенції попередніх судових інстанцій, що узгоджується зі статтею 400 ЦПК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки не дослідили обставини, за яких ОСОБА_1 могла довідатися про порушення своїх прав.

Суди не врахували, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 24 квітня 2007 року, а з позовом про визнання права власності ОСОБА_1 звернулася 17 грудня 2019 року.

При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 визнала, що знала про реєстрацію за ОСОБА_2 24 квітня 2007 року права власності на квартиру.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу положень статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Розподіл судових витрат

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бондаренком Г. М., задоволена, а справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції, відтак, остаточного рішення по суті спору касаційним судом не було прийнято.

За таких обставин підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бондаренком Геннадієм Миколайовичем, задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта