Справа № 199/7846/22
РІШЕННЯ

Іменем України

16.08.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Хамула А.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування свого позову позивач послався на те, що 23 листопада 1991 року його батько ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб, спільних дітей не мали. 09 жовтня 1997 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 своєму чоловікові (батькові позивача) та третій особі ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, батько позивача своєчасно звернувся до нотаріальної контори та оформив право власності на свою частину спадщини - вищевказаної квартири. ОСОБА_3 , в свою чергу, спадщину у встановленому законом порядку не прийняв. В той же час, батько позивача з 1997 року продовжив проживати у вказаній квартирі вже один, вступивши у фактичне управління та володіння всією квартирою, здійснюючи її утримання. З 1997 року по теперішній час ОСОБА_3 жодного разу не приїжджав до вищевказаної квартири, не цікавився нею, не утримував її, його місцезнаходження і контактні дані не відомі. На підставі викладеного позивач вважає, що його батько прийняв і ту частину спадщини, яка заповідалась ОСОБА_3 , оскільки останній таку спадщину не прийняв. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача, який не встиг оформити свої права на спірну частку квартири, яка заповідалась ОСОБА_3 . Позивач, як єдиний спадкоємець свого батька, у передбачений законом строк прийняв спадщину після свого батька, подавши відповідну заяву нотаріусу. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 , яка заповідалась ОСОБА_3 , і яку останній не прийняв, позивачу було відмовлено. За викладених обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд встановити факт прийняття його батьком спадщини після смерті його дружини ОСОБА_5 , а також визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на вищевказану спірну частику квартири.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надана позивачу відповідний строк для усунення недоліків його позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовні заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою витребувано у витребувано з Четвертої ДДНК витребувано копії спадкових справ після смерті батька позивача та його дружини.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року за клопотанням сторони позивача витребувано з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 з одночасним виключенням його зів складу третіх осіб у справі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Натомість, від Дніпровської міської ради до суду надійшов відзив, в якому вказаний відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов пред`явлено до Дніпровської міської ради як до неналежного відповідача, а батько позивача вже реалізував своє право на спадкування ще за життя.

За таких обставин, керуючись ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 за життя належала на праві власності кватира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло.

23 листопада 1991 року між батьком позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про укладення шлюбу, копією свідоцтва про народження позивача, копією паспорту позивача.

09 жовтня 1997 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №22627, яким на випадок своєї смерті заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 батьку позивача та ОСОБА_3 в рівних частках. Викладене підтверджується копією заповіту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй спадкове майном, зокрема на вищевказану квартиру. При цьому на момент смерті спадкодавиці жодної особи, окремі спадкодавиці, не було зареєстровано разом із нею за місцем її проживання у спірній квартирі. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть, копією довідки з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 17 грудня 2021 року №14/5-195/82 та іншими матеріалами спадкової справи.

15 та 17 листопада 1997 року ОСОБА_4 подав до Четвертої ДДНК дві заяви про прийняття спадщини після своєї померлої дружини ОСОБА_5 , вказавши при цьому, що приймає у спадок всю квартиру АДРЕСА_1 . Інші особи, зокрема ОСОБА_3 , із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались. Викладені обставини підтверджуються копією спадкової справи.

27 травня 1998 року батькові позивача Четвертою ДДНК було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 . Решта частини зазначеної квартири залишена державним нотаріусом відкритою для іншого спадкоємця. За життя батько позивача зареєстрував за собою право власності на успадковану частину квартири. Наведені обставини підтверджуються копією відповідного свідоцтва про право на спадщину, копією реєстраційного посвідчення, копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 19 серпня 2022 року №6126.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно, а 01 грудня 2021 року позивач, як єдиний спадкоємець свого батька, звернувся до Четвертої ДДНК із заявою про прийняття спадщини. 07 вересня 2022 року позивач подав до тією нотаріальної державної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Викладене підтверджується копією свідоцтва про смерть та копіями матеріалів спадкової справи.

07 вересня 2022 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_4 , а саме на частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Право власності на таку спадщину було зареєстровано за позивачем в той же день у Державному реєстрі речових право на нерухоме майно. Наведені обставини підтверджуються копією інформаційної довідки з відповідного реєстру, а також копіями спадкової справи.

В той же час, 07 вересня 2022 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу частку квартири АДРЕСА_1 , що мотивовано тим, що право власності на це майно не було зареєстровано за спадкодавцем, а залишається зареєстрованим за померлою ОСОБА_5 та відкритим для спадкування за заповітом після неї іншим спадкоємцем. Копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії наявна в матеріалах справи.

Відповідно до копії листа КП «ДМТБІ» ДМР від 19 серпня 2022 року №6126 спірна частина квартири АДРЕСА_1 дійсно залишається зареєстрованою на праві власності померлої нині ОСОБА_5 .

Разом з тим, як вказувалось вище, батько та спадкодавець позивача - ОСОБА_4 у своїх заявах від 15 та 17 листопада 1997 року, поданих ним до Четвертої ДДНК як спадкоємцем померлої ОСОБА_5 , послався на прийняття ним у спадщину всієї квартири, а не тільки якоїсь окремої її частки. Крім того, відповідно до копій наявних у цивільній справі довідок про місце проживання ОСОБА_4 , а також копій квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, які надавались за адресою спірної квартири, вбачається, що ОСОБА_4 після смерті своєї дружини одразу став проживати за адресою спірної квартири та фактично вступив в управління та володіння такою квартирою в цілому. При цьому другий зазначений у заповіті ОСОБА_5 спадкоємець спірної частини вказаної квартири ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини не подавав, зареєстрованим разом зі спадкоємицею не був, а докази фактичного проживання чи вступу в управління або володіння спірною часткою квартири таким спадкоємцем в матеріалах справи, зокрема наявних матеріалах спадкової справи, відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України (в редакції 2003 року), ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Закону України «Про власність», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, за змістом ст.58 Конституції України, п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.5 ЦК України (в редакції 2003 року) правила книги шостої цього кодифікованого нормативного акту (спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України (в редакції 2003 року). Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи обставини спірних правовідносин сторін, обставини та підстави, з якими позивач пов`язує і обґрунтовує виникнення в нього права власності в порядку спадкування після дружини батька, до спірних правовідносин в частині позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини підлягають застосуванню саме положення ЦК УРСР (редакції 1963 року) та Закону України «Про власність» з урахуванням на правові позиції, викладені в п.п.5, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7. Друга позовна вимога підлягає вирішенню на підставі чинного ЦК України (в редакції 2003 року).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом ст.ст.2, 3, 11 Закону України «Про власність», ст.86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Суб`єктами права власності в Україні, зокрема права приватної власності, є в тому числі громадяни України.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України (в редакції 2003 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.ст.12, 13 Закону України «Про власність», ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема в порядку спадкування. Об`єктом права приватної власності є в тому числі жилі будинки.

Згідно норм ст.ст.524, 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до норми ст.534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу, - ст.525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Положеннями ст.ст.560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом ст.ст.66, 67 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

За змістом норм ст.ст.34, 49 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є різновидом нотаріальної дії, про відмову у вчиненні якої нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

За змістом положень ст.ст.1216-1218 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України (в редакції 2003 року) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (в редакції 2003 року). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України (в редакції 2003 року). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України (в редакції 2003 року) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України (в редакції 2003 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.321 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України (в редакції 2003 року), в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України (в редакції 2003 року). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) в контексті ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України (в редакції 2003 року), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (в редакції 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР (в редакції 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Відповідно до приписів ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року 18/5 (п.113), доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути в тому числі: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Наведені вище правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі №305/235/17, від 20 липня 2020 року по справі №735/1521/18, від 25 листопада 2020 року по справі №631/1153/13-ц, від 05 березня 2021 року в справі №585/2993/17, від 24 березня 2021 року по справі №202/2792/19, від 07 квітня 2021 року по справі №701/472/19, від 02 грудня 2021 року по справі №573/2246/20, від 22 лютого 2023 року по справі №678/1119/21, від 17 травня 2023 року по справі №388/383/18, від 28 червня 2023 року по справі №303/1176/17, від 12 липня 2023 року по справі №630/1118/21.

При цьому встановлення факту прийняття спадкоємцем спадщини в порядку ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є належним та ефективним способом захисту прав позивача (постанова Верховного Суду від 28 червня 2023 року по справі №706/316/21).

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування його позовних вимог фактичні обставини, зокрема, належність дружині батька позивача ОСОБА_5 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яку остання 09 жовтня 1997 року заповіла своєму чоловікові - батьку позивача та відповідачу ОСОБА_3 в рівних частках. В той же час, після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише батько позивача ОСОБА_4 у встановленому законом порядку прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. При цьому батьком позивача у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини фактично було подано дві заяви, зміст яких дозволяє суду дійти висновку, що ОСОБА_4 заявив про прийняття ним у спадщину фактично усієї вищевказаної квартири, а не тільки тієї її частки, яка була вказана у заповіті на його користь. За таких обставин, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 , як другий спадкоємець за заповітом, дотепер не вчинив жодних передбачених законом, зокрема ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), дій, спрямованих на прийняття ним спадщини, а отже є таким, що її не прийняв, заповідана йому спірна частка квартири підлягає успадкуванню спадкоємцями ОСОБА_5 за законом. В свою чергу, єдиним спадкоємцем за законом ОСОБА_5 був батько позивача, який, як зазначалось вище, на відміну від ОСОБА_3 , подав нотаріусу заяву про прийняття ним у спадщину усієї квартири, а також в порядку ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) у строк для прийняття спадщини вступив у фактичне володіння та управління всією квартирою, здійснюючи проживання у ній, її утримання і оплату в повному обсязі житлово-комунальних послуг, що надавались за адресою цієї квартири. Таким чином, на підставі викладеного суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість, доведеність, а отже і необхідність задоволення позовної вимоги про встановлення факту прийняття батьком позивача у спадщину спірної заповіданої відповідачу ОСОБА_3 частки вищевказаної квартири після смерті ОСОБА_5 .

Вирішуючи другу позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на вищевказану спірну частку квартири, первинно заповідану відповідачу ОСОБА_3 , суд, спираючись на наведені вище правові висновки, норми законодавства, встановлені фактичні обставини та результати вирішення позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після свого батька, який заповіт не складав, а позивач у передбачені законом строк і порядок прийняв спадщину після свого батька, до якої, як встановлено судом вище, увійшла і спірна частка квартири, успадкована батьком позивача у порядку ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність і необхідність задоволення і другої позовної вимоги в повному обсязі. При цьому відсутність у спадкодавця позивача (його батька) свідоцтва про право на спадщину на спірну частку у праві спільної власності на квартиру, а також відсутність державної реєстрації за батьком позивача права власності на таку частку з огляду на положення ст.548 ч.2 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.1268 ч.5, ст.1296 ч.3 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.2 ч.1 п.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може бути підставою для висновків про відсутність у батька позивача, як спадкодавця, права власності на таке майно та неможливість його успадкування позивачем, право на що останній захищає даним позовом в порядку ст.392 в контексті ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року), оскільки, як вказувалось вище, спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття, право на спадщину не залежить від наявності свідоцтва про право на спадщину, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття речових прав на нерухоме майно, а не самостійною підставою для виникнення таких прав.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 58, 124 Конституції України, ст.ст.48, 86, 524, 529, 534, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.34, 49, 55, 66, 67 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.2, 3, 11, 12, 13 Закону України «Про власність», ст.ст.5, 11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1277, 1296, 1297 п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), ОСОБА_3 (остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті його дружини - спадкодавця ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька - спадкодавця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 28 серпня 2023 року.

Суддя А.М. Авраменко