Справа № 522/1016/20
Провадження № 2/522/1045/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

21.01.2020 року до суду звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, 12.07.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. За період спільного проживання за спільні кошти була набута квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 11.10.2010 року. Посилаючись на неможливість досягнення згоди у поділі вказаної квартири у позасудовому порядку позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року відкрито провадження у справі, встановлений загальний порядок розгляду справи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року застосовано заходи забезпечення позову та накладено арешт на частин квартири АДРЕСА_1 .

16.10.2020 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в якому він просить визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власностю.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовуються тим, що квартира була набута під час шлюбу, однак за грошові кошти, які надала мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначив, що 06.09.2010 року ОСОБА_3 продала частку у квартирі АДРЕСА_2 і вказані грошові кошти передала ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання, яке призначене на 23.05.2023 року, представник позивача по первісному позову адвокат Єрусланова Тетяна Геннадіївна не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_2 по первісному позову адвокат ОСОБА_4 була присутня. Позовні вимоги не визнавала та просила суд відмовити в задоволені позову. А позовні вимоги по зустрічному позову про визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , просила задовільнити, посилаючись на те, що квартира була придбана за кошти позивача ОСОБА_2 про що в суді підтвердив свідок ОСОБА_5 .

Позивач з первісним позовом ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлялися в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 19.07.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за актовим №2 був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 , до реєстрацію шлюбу, у сторін народилася дитина - ОСОБА_6 .

06.09.2010 року ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі - продажу р.№491, продала частку у квартирі АДРЕСА_2 за 379 200 гривень.

11.10.2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу за р.№2618, відповідно до якого ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду від 24.11.2021 року, яке набрало законної сили 30.12.2021 року у справі №522/20445/19 розірвано шлюб між сторонами.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона є племінницею ОСОБА_2 та онукою ОСОБА_3 .. Вона та бабуся були власниками квартири АДРЕСА_2 . 06.09.2010 року вказана квартира була продана. Свою частку від продажу квартири вона передала сину. На вказану грошову суму ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 . Свідок також повідомила, що дружина ОСОБА_2 у купівлі спірної квартири участі не приймала. Крім того, в квартирі АДРЕСА_1 проживала мати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до смерті.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Також правова позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 20.07.2022 № 703/2284/19 (61-18299 св21) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги зустрічного позову, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити, а у задоволені вимог первісного позову необхідно відмовити.

При цьому, підлягає скасуванню арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_2 .

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна відмовити.

Скасувати арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 01.06.2023.

Суддя Р.Д. Абухін23.05.23