Справа № 683/2879/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м.Старокостянтинів.

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого - судді Андрощука Є.М.

з участю секретаря Бадаєвої Н.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

23 серпня 2023 року ОСОБА_4 звернувсь до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути борг за договором позики у сумі 3000 Євро за договором позики від 15 травня 2023 року та судовий збір - 1199 грн. В обґрунтування позовних вимог вказував, що 15 травня 2023 року ОСОБА_2 позичив у нього гроші у сумі 3000 Євро і зобов`язавсь повернути борг до 15 серпня 2023 року, однак у визначений договором час борг не повернув.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Гетманюк О.В. позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, вищенаведених підстав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, заперечив проти його задоволення та пояснив, що розписку про нібито позику 3000 Євро у ОСОБА_4 він написав власноручно, але вказаних у розписці грошових коштів він не отримував. Відповідач вказав, що розписку про позику 3000 Євро у ОСОБА_4 він написав, за вимогою останнього, так як це було умовою прийняття на роботу водієм у підприємство ОСОБА_4 .

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 15 травня 2023 року позичив у позивача ОСОБА_4 3000 Євро, які зобов`язався повернути до 15 серпня 2023 року, однак борг у встановлені строки не повернув.

Зазначені обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_2 від 15 травня 2023 року, оригінал якої зберігалась у ОСОБА_4 , та яку він надав суду разом з позовною завою (а.с.5).

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України).

В силу ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із норм ст.1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Тому з вищенаведених підстав, суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_5 про те, що аналогічні розписки писав він та інші водії, які працювали у ОСОБА_4 , хоча в дійсності грошові кошти у позику в останнього не брали.

Натомість на підставі частин 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до ч.1, ч.5 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту боргової розписки від 15 травня 2023 року вбачається, що 15 травня 2023 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3000 Євро, які зобов`язавсь повернути до 15 серпня 2023 року.

Тобто вказана розписка містить, зокрема, відомості про отримання грошових коштів у конкретно визначеній валюті - Євро та у конкретно визначеній сумі - 3000 Євро, зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, у нижній частині розписок міститься підпис ОСОБА_2 , а також дата складання розписки.

Отже, між сторонами виникли позикові правовідносини. Оригінал розписки на момент подачі позову знаходивсь у ОСОБА_4 , що свідчить про неповернення відповідачем позики.

ОСОБА_2 не надав суду жодних належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що грошові кошти у розмірі, зазначеному в розписці від 15 травня 2023 року не були одержані ним від ОСОБА_4 або ж повернуті останньому, а також на підтвердження тих обставин, що вказана розписка була написана ним в підтвердження умови, як прийняття на роботу водієм.

Надані суду копії трудових договорів з водієм від 01.04.2021р., від 06.05.2022р., трудової книжки серія НОМЕР_1 від 06.05.2022р., розписки про отримання коштів за договором позики від 27.04.2021р. та від 23.08.2021р. ОСОБА_5 , як докази обґрунтування відповідачем його заперечень проти позову, суд не приймає до уваги, з наступних підстав.

Так, з даних трудового договору з водієм від 01.04.2021р., укладеного між ПП «АТП Поділля-Тур» в особі директора ОСОБА_4 та працівником ОСОБА_2 , вбачається, що вказаний трудовий договір був укладений 01.04.2021р., натомість розписка про отримання ОСОБА_2 у позику 3000 Євро від ОСОБА_4 написана 15 серпня 2023р., тобто понад два роки після укладання, вищевказаного трудового договору, а не перед прийняттям на роботу, як вказує відповідач.

Як вбачається з даних трудового договору з водієм від 06.05.2022р., укладеного між ТОВ «ЛЮКС-РЕЙЗЕН БІС» в особі директора Салацької В.В. та працівником ОСОБА_2 , вказаний трудовий договір був укладений 06.05.2022р., також у трудовій книжці ОСОБА_2 серія НОМЕР_1 від 06.05.2022р. містяться записи про прийняття останнього на посаду водія ТОВ «ЛЮКС-РЕЙЗЕН БІС» згідно з наказом №19/к від 05.05.2022р. та звільнення ОСОБА_2 з посади водія за наказом №53/к від 31.07.2023р., однак розписка про отримання ОСОБА_2 у позику 3000 Євро від ОСОБА_4 написана 15 серпня 2023р. - тобто понад рік після укладання, вищевказаного трудового договору, а не перед прийняттям на роботу, як вказує відповідач, а також роботодавцем був не ОСОБА_4 .

Щодо розписок про отримання коштів за договором позики від 27.04.2021р. та від 23.08.2021р. ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.

Так, як вказано вище, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Натомість розписки про отримання коштів за договором позики від 27.04.2021р. та від 23.08.2021р. ОСОБА_5 лише підтверджують правовідносини, що виникли між ним та ОСОБА_4 з приводу договору позики, а тому є не належними доказами у даній справі.

Також, суд зазначає, що ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, досліджені судом докази, вказують на те, що ОСОБА_2 не виконав свій обов`язок з повернення ОСОБА_4 суми позики, а тому з нього на користь позивача підлягають стягненню неповернуті грошові кошти в сумі 3000 Євро за договором позики від 15.05.2023р.

Також, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 1199 грн. судових витрат - сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-80, 89, 141, 244-246, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3000 (три тисяч) Євро за договором позики від 15 травня 2023 року та 1199 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.

У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 01 грудня 2023 року.

Суддя Є.М. Андрощук