Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 359/1679/20

провадження № 61-6147св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області,

за зустрічним позовом:

позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - малолітній ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Спаська Андрія Юрійовича, на постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст первісного позову

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним.

Позов обґрунтований тим, що 03 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб. У провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа № 359/1128/20 про розірвання шлюбу.

Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу вона та ОСОБА_2 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , де після народження було зареєстровано сина.

Протягом 2019 року ОСОБА_2 почав поводити себе агресивно щодо неї та сина, влаштовував безпідставні конфлікти, застосовував фізичну силу та психологічний тиск.

У такий спосіб ОСОБА_2 протиправно позбавивїї та малолітнього сина права користування житловим будинком. У зв`язку з чим, на сьогодні, вона орендує кімнату за адресою: АДРЕСА_2 .

Просила вселити її та малолітнього сина ОСОБА_4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їм перешкоди у користуванні житловим будинком.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічним позов до малолітнього ОСОБА_4 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, про скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 03 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений шлюб, від якого народився син ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 не є власником, орендарем чи наймачем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Малолітня дитина проживає разом з ОСОБА_1 , тому, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місце проживання малолітньої дитини має бути визначено за адресою матері.

Просили скасувати реєстрацію малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.ВселеноОСОБА_1 та ОСОБА_4 в будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у користуванні цим будинком. У зустрічному позові відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольнивши первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 створюють ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_4 перешкоди у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 , у зв'язку з чим порушують їх право на користування цим будинком. Належним способом відновлення їх порушеного права є вселення в будинок та зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити їм перешкоди у користуванні ним.

Відмовивши в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не передбачений такий спосіб захисту цивільного права як припинення судом реєстрації місця проживання особи, оскільки для цього необхідно звернутись з відповідною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року в частині вселення ОСОБА_1 в будинок за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні цим будинком скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком суду першої інстанції в частині вселення ОСОБА_4 в будинок за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні цим будинком, виходив з того, що ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_4 та співвласником спірного будинку, тому малолітній ОСОБА_4 був вселений та зареєстрований у цьому будинку у встановленому законом порядку, відповідачі за первісним позовом чинять перешкоди дитині у проживанні у спірному будинку, чим порушують його права, визначені у статті 156 ЖК України (тут і далі назва Кодексу в редакції Закону № 2215-IX від 21 квітня 2022 року),статті 405 ЦК України, статті 11 Закону України «Про охорону дитинства».

У частині відмови у зустрічному позові, суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції, що малолітній ОСОБА_4 вселився у спірний будинок у встановленому законом порядку, тому має право користуватися житловою площею та має всі підстави для вселення в цей будинок.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині первісного позову про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, та відмовивши в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не набула право постійного користування спірним будинком, тому відсутні підстави для її вселення в цей будинок та усунення їй відповідачами за первісним позовом перешкод у користуванні цим будинком.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Спаського А. Ю. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року, просила її скасувати в частині відмови у позові ОСОБА_1 про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 64, 65, 156 ЖК України у подібних правовідносинах, у зв`язку з чим неможливо врегулювати питання, якщо власник житла вселяє дружину з дитиною, інші співвласники на момент вселення в усній формі надають згоду. Також необхідне вирішення питань: чи можна вважати згодою інших співвласників тривале проживання дружини співвласника, якщо з боку інших співвласників відсутні будь-які заперечення з цього приводу (мовчазна згода), чи передбачає стаття 65 ЖК України неможливість визнання за особою право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому приміщенні.

Справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки у випадку виконання рішення суду в частині вселення її дитини до батька, остання втрачає будь-який зв`язок із сином, адже фактично місце проживання дитини буде визначено без наявності рішення суду з цього питання. Дитині ОСОБА_4 встановлено діагноз «наслідки перенесеної гіпоксично-ішемічної енцефалопатїі, мозочкова атаксія, легкий нижній млявий парапарез, затримка мовного розвитку та надано статус інваліда, у зв`язку з чим він потребує стороннього догляду, який йому надає ОСОБА_1 , тому вселення дитини до житла батька зробить неможливим участь ОСОБА_1 у житті дитини, що фактично призведе до відібрання дитини від матері.

Суд апеляційної інстанції не захистив інтереси дитини, оскільки фактично було ухвалено рішення щодо визначення місця проживання дитини.

Твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що вони як співвласники будинку не надавали своєї згоди на вселення ОСОБА_1 до спірного будинку, тому її проживання чинило їм перешкоду у реалізації прав, передбачених статтею 317 ЦК України, є необґрунтованим, оскільки спростовується тим, що ОСОБА_1 вселена до спірного будинку як член сім`ї ОСОБА_2 за його згодою, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 08 липня 2019 року, виданою Кучаківською сільською радою Бориспільського району Київської області.

У законодавстві, яке регулює житлові відносини, немає вимоги щодо надання обов`язкової письмової згоди співвласників житлового будинку на вселення членів сім`ї одного із співвласників.

Твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачів за первісним позовом), що вони не надавали згоди на її вселення до спірного будинку також спростовується тим, що ОСОБА_1 проживала у спірному будинку більше п`яти років і жодних заперечень від них не було.

У лютому 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршилися сімейні відносини, у зв`язку із чим ОСОБА_2 ініціював розірвання шлюбу та під час конфлікту виселення ОСОБА_1 із дитиною з будинку.

Отже, ці фактичні обставини спростовують твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що вони не надавали своєї згоди на її вселення до спірного будинку.

Суд апеляційної інстанції вказаного не врахував.

Припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням.

Отже, суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив частину першу статті 156 ЖК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, дійшла висновку, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 була вселена до спірного житлового будинку за згодою ОСОБА_2 та, відповідно, вона набула право користування житловим будинком як член сім`ї власника будинку.

Суд апеляційної інстанції не дослідив усі докази у справі, не надав їм правову оцінку, що порушує право ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд, захист її прав та інтересів.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Співвласниками житлового будинку на час вселення ОСОБА_1 були: ОСОБА_3 , яка має 1/2 частки у власності, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по 1/4 часток.

На час вселення ОСОБА_1 в житловий будинок співвласники будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_3 своєї згоди на її вселення не давали, угода про певний порядок його користування не укладалася. Проживання ОСОБА_1 у спірному будинку чинило перешкоди ОСОБА_5 таОСОБА_3 у реалізації їх прав, передбачених статтею 317 ЦК України.

ОСОБА_1 не є співвласником спірного будинку, у ньому не зареєстрована, має у власності житлові будинки, в одному із яких зареєстрована, тому не має підстав для її вселення до спірного будинку.

Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття позивачем права користування житловим приміщенням.

Отже, у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , як співвласників житла та користувачів цього житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, забезпечена іншим житловим приміщенням.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_1 з висновками суду апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн до ухвалення судового рішення у цій справі.

У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення лише в частині відмови у позові ОСОБА_1 про вселення її в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди їй у користуванні ним.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Суд першої інстанції встановив, що 03 серпня 2017 року ОСОБА_10 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складений відповідний актовий запис № 413.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 08 липня 2019 року, виданою Кучаківською сільською радою Бориспільського району Київської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_4 - син, а також ОСОБА_1 - дружина, проживає без реєстрації.

ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Козій А. В., зареєстрованого в реєстрі за № 7482.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Згідно зі спадковою справою № 29/2020, заведеною приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л. Г., ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_5 , які у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5

ОСОБА_1 була вселена до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за згодою ОСОБА_2 .

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 жовтня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Відповідно до висновку ДОП Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області старшого лейтенанта поліції Коновалюк В. В. від 17 лютого 2020 року, розглянувши матеріали від 04 лютого 2020 року ЄО № 2556 від 02 лютого 2020 року, ЄО № 2765, № 2771 за заявами ОСОБА_1 , встановлено, що вона зверталась щодо конфліктної ситуації із чоловіком ОСОБА_2 та його батьками, які нібито не впускають її разом з сином до спірного будинку.

Згідно з висновком ДОП Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області старшого лейтенанта поліції Саган Є. В. від 28 серпня 2020 року, розглянувши матеріали ЖЄО від 07 серпня 2020 року № 20262, встановлено, що ОСОБА_2 не пускає ОСОБА_1 до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та не повертає особисті речі.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 07 грудня 2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу.

Відповідно до пункту 1 цього договору ОСОБА_3 придбала у приватну власність незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки, а ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - по 1/4 частки кожний.

Згідно з паспортом ОСОБА_1 вона з 30 травня 2012 року була зареєстрована в приватному будинку на АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 25 січня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_13 про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини земельної ділянки на АДРЕСА_5 , площею 0,639 га та 52/100 частки столярного цеху з прибудовами під літерою «А», «А-1», «А-2», площею 84,0 кв. м, до складу яких входять поклейочний цех 3 - 35, 7 кв. м, кладова 4 - 7,2 кв. м, побутова кімната - 5 - 32,7 кв. м, котельня 6 - 8,4 кв. м, вартістю 44 041,00 грн, підвал «п/А», площею 39,2 кв. м, вартістю 16 442,00 грн, 1/2 частки убиральні «В», вартістю 2 793,00 грн, 1/2 частки криниці № 352/100.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Гуменської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від 20 грудня 2013 року, присвоєно поштову адресу столярному цеху з прибудовами, який належить ОСОБА_1 і розташований на АДРЕСА_5 .

Згідно з рішенням Гуменської сільської ради Вінницької області від 20 листопада 2015 року у с. Гуменне АДРЕСА_3 перейменована на АДРЕСА_3.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що будинок АДРЕСА_3 , в якому вона була зареєстрована, отримала у власність в порядку спадкування після смерті бабусі та надалі продала його своєму брату.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року прийнято визнання позову ОСОБА_2 , позов задоволено повністю. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини від його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 12 вересня 2018 року та до 25 жовтня 2021 року.

19 лютого 2020 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) житла відповідно до якого орендодавець здав, а орендар прийняв в орендне користування житлове приміщення - будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою, виданою Виконавчим комітетом Кучаківської сільської ради, дитина ОСОБА_4 зареєстрований за місцем реєстрації батька ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком, в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги у контексті конституційного права особи на житло і прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо права на повагу до свого житла.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У цій справі спір виник щодо вселення в будинок колишнього члена сім'ї власника будинку (колишньої дружини) та зобов`язання не чинити їй та дитині перешкоди у користуванні будинком.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині первісного позову про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, та відмовивши в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не набула право постійного користування спірним будинком, тому відсутні підстави для її вселення в цей будинок та усунення їй ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовом перешкод в користуванні цим будинком.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У цій справі питання про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника будинку на користування ним.

Отже, у цій справі необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та захистом права ОСОБА_1 як колишнього члена сім`ї на користування будинком, яка перестала користуватися ним після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 .

Суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 на час вселення до нього ОСОБА_1 належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 - 1/2 частина, ОСОБА_2 - 1/4 частина та ОСОБА_5 - 1/4 частина.

ОСОБА_1 вселилась у вказаний будинок у зв`язку з реєстацією шлюбу з ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , два інші співвласники ОСОБА_3 та ОСОБА_5 своєї письмової згоди на вселення в будинок ОСОБА_1 не надавали, тому таке вселення здійснене без дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку.

Отже, ОСОБА_1 вселилася у спірне жиле приміщення як дружина співвласника будинку ОСОБА_2 , а він як співвласник цього майна надав їй право користуватись ним саме у зв`язку із існуванням шлюбних відносин між ними.

Таким чином, право користування будинком ОСОБА_1 припинилося у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту - укладення шлюбу.

Для оцінки правомірності втручання у право особи - ОСОБА_1 на користування будинком та право співвласників будинку - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на здійснення права власності, Верховний Суд бере до уваги встановлені судами конкретні обставини справи та оцінюєзаконність втручання; легітимну мету (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 2012 року і до дня звернення до суду з цим позовом зберігала за собою право користування іншою жилою площею, спочатку у приватному будинку АДРЕСА_3 , який отримала в порядку спадкування та пізніше продала брату, а потім у АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 не надала доказів та не довела, що неможливість користування будинком, співвласниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , становить для неї індивідуальний та надмірний тягар, у неї відсутнє інше житло, будинок був єдиним її та дитини житлом, вона не має можливості наймати житло, а її потреба разом з дитиною у користуванні будинком, яким вона користувалася у зв`язку з укладенням шлюбу з одним із його співвласників - ОСОБА_2 , зумовлена гострою соціальною необхідністю.

У справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як співвласників житла та користувачів цього житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї ОСОБА_1 , у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, забезпечена іншим житловим приміщенням.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди ОСОБА_2 , обставини, які були підставою для її користування будинком (особистий сервітут) припинилися (розірвання шлюбу), власники будинку мають намір користуватись й розпоряджатись ним, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право користування ОСОБА_1 чужим майном - будинком після розірвання шлюбу також припинилось.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 вселена до спірного будинку як член сім`ї ОСОБА_2 за його згодою, тому згоди інших співласників на її вселення до спірного будинку не потрібно, є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, проте такої згоди не було, та цього ОСОБА_1 в касаційній скарзі не спростувала.

З цих підстав безпідставними є також доводи касаційної скарги, що у законодавстві, яке регулює житлові відносини, немає вимоги щодо надання обов`язкової письмової згоди співвласників житлового будинку на вселення членів сім`ї одного із співвласників.

Доводи касаційної скарги, що припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням не спростовують висновки суду з огляду на встановлені обставини справи.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив частину першу статті 156 ЖК України зводяться до власного тлумачення цієї статті ОСОБА_1 та незгоди з рішенням суду.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не захистив інтереси дитини, оскільки фактично ухвалено рішення щодо визначення місця проживання дитини, справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки у випадку виконання рішення суду в частині вселення дитини до батька, вона втрачає будь-який зв`язок із сином, є необґрунтованими з огляду на те, що відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина проживає з матір`ю, зареєстрована за місцем проживання батька, що не порушує права дитини, як стверджує ОСОБА_1 , з огляду на підстави та зміст первісного позову.

Проживання дитини з матір`ю підтверджується рішенням Бориспільський міськрайонний суд Київської області у рішенні від 17 грудня 2019 року у справі № 359/8649/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, який встановив, що малолітня дитина ОСОБА_4 проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що відповідач не оспорював.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 64, 65, 156 ЖК України у подібних правовідносинах, з огляду на сталу практику Верховного Суду, зокрема вказану у цій постанові.

Крім того, ОСОБА_1 , вказуючи щодо відсутності висновку Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, виконуючи вимоги пункту 3 частини другої статті 389 та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, не навеланалежного обґрунтування щодо застосування цих норм права із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

З огляду на викладене, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з урахуванням підстав касаційного оскарження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, оскаржуваного судового рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішенняпідлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Спаська Андрія Юрійовича, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко