532/1069/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді Омельченко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Логвиненко А.В.,

учасники справи:

позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

30 травня 2023 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

03 липня 2023 року від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшла уточнююча позовна заява. Позовна заява обґрунтована тим, що 01.12.2019 року між ТОВ «Качай гроші» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00-534182. 22.12.2022 року між ТОВ «Качай гроші» і ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 22122022/2, відповідно до умов якого ТОВ «Качай гроші» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, вказаними в Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 22.12.2022 року до договору факторингу № 22122022/2 від 22.12.2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 40193,88 гривень, з яких: 14000,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 6048,00 гривень заборгованість за звичайними відсотками; 20145,88 гривень заборгованість за простроченими відсотками. З моменту отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до ОСОБА_1 , а саме з 22.12.2022 року, Товариством не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 00-534182 у розмірі 40193,88 гривень.

29.11.2019 року між ТОВ «Інвент Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8. 11.05.2021 року між ТОВ «Інвент Фінанс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11052021, відповідно до умов якого ТОВ «Інвент Фінанс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Інвент Фінанс» права вимоги до боржників, вказаних в Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 11.05.2021 року до договору факторингу № 11052021 від 11.05.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 14999,00 гривень, з яких: 5300,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 9699,00 гривень заборгованість за відсотками. З моменту отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до ОСОБА_1 , а саме з 11.05.2021 року, Товариством не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 8 у розмірі 14999,00 гривень.

Посилаючись на положення ст.ст. 626, 628, 639 ЦК України, ч.ч. 1,3,4,7,12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», позивач уважає, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Всупереч умовам кредитних договорів, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів.

Таким чином, позивач прохав суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 00-534182 у сумі 40193,88 гривень, з яких: 14000,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 6048,00 гривень заборгованість за звичайними відсотками; 20145,88 гривень заборгованість за простроченими відсотками; за кредитним договором № 8 у сумі 14999,00 гривень, з яких: 5300,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 9699,00 гривень заборгованість за відсотками, а всього стягнути заборгованості на загальну суму 55 192,88 гривень. Судові витрати покласти на відповідача.

11 вересня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву. Позовні вимоги ОСОБА_1 вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню з наступних причин. Кредитний договір № 00-534182 укладено 01.12.2019 року, а кредитний договір № 8 29.11.2019 року. Обидва кредитні договори мали строк дії кредиту 30 днів. Гіпотетично повернення грошей мало відбутись за кредитним договором № 00-534182 до 31.12.2019 року, а за кредитним договором № 8 29.12.2019 року. Строк позовної давності для звернення до суду для стягнення заборгованості за кредитним договором № 00-534182 сплинув 01.01.2023 року, а за кредитним договором № 8 30.12.2022 року. Позивач звернувся до суду в травні 2023 року, а отже пропустив строки позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові.

Посилаючись на статті 1046, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 зазначає, що надані позивачем кредитні договори, договори переуступки права вимоги, реєстри боржників, акти приймання-передачі реєстрів боржників, розрахунки заборгованості є неналежними доказами, оскільки дані докази доводять перехід прав від первісних кредиторів до позивача, однак жодним чином не підтверджують наявність прав вимоги в кредиторів. ОСОБА_1 не отримував від позивача кредитних коштів, які він прохає стягнути з нього. Належними доказами, які підтверджують передачу відповідачеві грошових коштів, наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та розмір заборгованості є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Проте докази реальності існування прав вимоги за кредитними договорами відсутні, а твердження позивача позивача про наявність у нього права вимоги не відповідає дійсності. Відповідно до ст. 639 ЦК України, ст. 100 ЦПК України, ст.ст. 3,11,12 Закону України «Про електронну комерцію», кредитні договори, надані позивачем, є неукладеними. ОСОБА_1 не укладав відповідні кредитні договори з відповідними кредиторами в електронній формі, а копії, наданих позивачем кредитних договорів, ОСОБА_1 не відомі та не містять його підпису. Розрахунок суми заборгованості, як і реєстр права вимоги, не є документами, які підтверджують факти передачі кредитних коштів, і не можуть бути доказами в справі на підтвердження доводів позивача про існування будь-яких кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед позивачем чи третіми особами. На думку ОСОБА_1 , позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що паперові копії кредитних договорів (доданих у додатках) створювалися в порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» і те, що вони підписувалися електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. В додатках до позовної заяви, які отримав ОСОБА_1 , відсутні оригінали електронних примірників оспорюваних кредитних договорів з обов`язковими реквізитами та з усіма додатками до них. Паперові копії спірних кредитних договорів не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) та не є належними доказами укладення договорів між ОСОБА_1 та кредиторами. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 прохав застосувати позовну давність до позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» та відмовити в задоволенні позову.

15 вересня 2023 року від ТОВ «ФК «ЄАПБ» надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Відповідно до умов кредитних договорів № 00-534182 і № 8, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, що розміщені безпосередньо на сайті позикодавця, та зі змістом яких відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений на момент укладення Договорів, відповідач розумів, що Договори укладаються сторонами дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи позикодавця, в результаті чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», в сторін виникають цивільні права та обов`язки. Порядок укладення (підписання) договорів передбачає направлення електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти договір в електронній формі та його підписання сторонами шляхом використання електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Укладений (підписаний) таким чином договір прирівнюється до укладеного договору в письмовій формі. Підписуючи повідомлення одноразовим ідентифікатором, позичальник засвідчує, що його акцепт є повним та безумовним, тобто він погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Сформовані таким чином електронні підписи накладаються на договір. Після підписання такими електронними підписами договору його умови вважаються прийнятими, а договір є укладеним. На підписаний договір накладається кваліфікована електронна печатка Товариства з кваліфікованою електронною позначкою часу. Договір зберігається в електронному вигляді в особистому кабінеті позичальника, а також направляється позичальнику на електронну пошту. Укладаючи договори, позичальник засвідчив, що погоджується, що електронний підпис з одноразовим ідентифікатором є аналогом його власноручного підпису, а також усвідомлює правові наслідки такої згоди. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Для укладення вказаних вище договорів в електронному вигляді дані вносились шляхом заповнення відповідних форм на сайті товариств позичальником власноруч. У відповідності до умов кожного з договорів, їх підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаний позичальником при укладенні договорів. Укладення угоди без заповнення заявки клієнтом є неможливим так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором (позикодавцем) не було б укладено.

Кредит було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Постановою НБУ № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів». У відповідності до умов договору, кошти надаються позичальнику в безготівковій формі на банківську картку, вказану власноручно позичальником при укладанні договору. Відповідно до п. 3 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видавав кредит відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. Згідно вимог ст. 1076 ЦК України, банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. До того ж, виписки по рахунку мають конфіденційну інформацію та її поширення є порушенням законодавства відповідно до Закону України «Про захист персональних даних». Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів за даними кредитними договорами. Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказані карткові рахунки йому не належать. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Керуючись нормою ч. 1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності починає відраховуватися з моменту відступлення права вимоги, а саме після підписання договорів факторингу, адже тільки з цього моменту позивач довідався про порушення відповідачем кредитних зобов`язань. Тому загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором має часові рамки з 11.05.2021 по 11.05.2024 та з 22.12.2022 по 22.12.2025. Тобто підстави вважати, що строк пред`явлення позовних вимог був пропущений, відсутні. Оскільки умовами кредитних договорів передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. На думку позивача, підстав для застосування норм статей пропуску строку позовної давності немає, а висновки відповідача про пропуск строку позовної давності позивачем не обґрунтовані.

У законодавстві України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову в задовленні позову новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст.ст. 516, 613 ЦК України). При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Відповідно до умов договорів факторингу, первісний кредитор зобов`язується протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «ЄАПБ», повідомити боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних ТОВ «ФК «ЄАПБ», надати інформацію передбачену чинним законодавством про ТОВ «ФК «ЄАПБ» у спосіб, передбачений договором про споживчий кредит та вимогами чинного законодавства. Договорами факторингу не передбачена передача повідомлення боржнику про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Таким чином, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» прохав задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

26 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив. На думку відповідача, позивач не вірно трактує ч. 1 ст. 261 ЦК України або навмисно намагається ввести суд в оману, підмінюючи значення даної статті з тези про те, що «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила» на фактично твердження про «початок перебігу позовної давності з моменту відступлення права вимоги». Також позивачем не враховано положення ст. 262 ЦК України, яка наголошує, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто після укладення договору факторингу 22.12.2022 року між ТОВ «Качай гроші» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» та укладення договору факторингу 11.05.2021 року між ТОВ «Інвент Фінанс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» строки звернення до суду прав вимоги за кредитними договорами для ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягають обчисленню так само, як і для ТОВ «Качай гроші» і ТОВ «Інвент Фінанс» відповідно. Дана позиція висловлена також у постанові ВП ВС від 24.04.2019 року по справі № 523/10225/15-ц. Підписання договорів факторингу жодним чином не впливає на початок строку перебігу нового строку позовної давності для вже укладених кредитів та прострочених зобов`язань (відповідно до матеріалів справи та поданих позивачем розрахунків). Строк позовної давності для звернення до суду для стягнення заборгованості за кредитним договором № 00-534182 сплинув 01.01.2023 року, а за кредитним договором № 8 30.12.2022 року. Позивач звернувся до суду в травні 2023 року, а отже пропустив строки позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові.

Для переходу права вимоги за договором факторингу необхідною умовою є те, щоб право вимоги існувало в первісного кредитора. Надані позивачем копії договору факторингу № 22122022/2 від 22.12.2022 та виксерекопіювання з Реєстру боржників від 22.12.2022, договору факторингу № 11052021 від 11.05.2021 та виксерекопіювання з Реєстру боржників від 11.05.2021 є неналежними доказами, оскільки дані докази доводять перехід прав від первісних кредиторів до позивача, однак жодним чином не підтверджують наявність прав вимоги в кредиторів.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 прохав відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2023 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.53-54).

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.58-59).

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 липня 2023 року продовжено розгляд справи (а.с.72-73).

Представник позивача ОСОБА_2 подала додаткові пояснення по справі, в яких прохала залишити без розгляду заперечення на позовну заяву відповідача. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» понесені судові витрати. Розгляд справи проводити за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи без його участі. Прохав відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Суду надано паперову копію електронного договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту між ТОВ «Качай гроші» та ОСОБА_1 № 00-534182 від 01.12.2019 року, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті на умовах, передбачених Договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, комісії та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту складає 14000,00. Строк дії кредиту 30 днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 31 грудня 2019 року або в іншу дату, що визначається після здійснення автоматичного продовження строку дії кредиту в порядку, передбаченому пп. 1.3.1-1.3.3 цього Договору. Процентна ставка за користування коштами кредиту: 1,44 % в день (518 % річних). Тип процентної ставки фіксована. Загальна вартість кредиту складає 20048,00 гривень (а.с.7-9).

22.12.2022 року між ТОВ «Качай гроші» і ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 22122022/2, відповідно до умов якого ТОВ «Качай гроші» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, вказаними в Реєстрі боржників (а.с.12-14).

Пунктом 2.1 Договору факторингу встановлено, що фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно Реєстру Боржників в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги.

Протягом 30 робочих днів з дати укладення даного Договору, за умови оплати клієнту суми фінансування, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у сумі, зазначеній в п. 3.1 цього Договору, передати фактору документи, що підтверджують права вимоги, шляхом підписання з фактором Акту прийому-передачі документації за формою, погодженою в Додатку № 4 до даного Договору (пункт 4.2.1 Договору факторингу) (а.с.15).

Відповідно до Реєстру боржників від 22.12.2022 року до договору факторингу № 22122022/2 від 22.12.2022 року, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 40 193,88 гривень, з яких: 14000,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 6048,00 гривень заборгованість за звичайними відсотками; 20145,88 гривень заборгованість за простроченими відсотками (а.с.16).

Згідно розрахунку заборгованості (за період з 27.09.2021 по 30.04.2023), ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 00-534182 від 01.12.2019 року в розмірі 40 193,88 гривень, з яких: 14000,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 6048,00 гривень заборгованість за звичайними відсотками; 20145,88 гривень заборгованість за простроченими відсотками (а.с.17).

Суду надано паперову копію електронного договору про надання споживчого кредиту між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 № 8 від 29.11.2019 року, за умовами якого Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит у гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього Договору та виконати інші обов`язки, передбачені цим Договором. Сума, на який надається кредит, 5300,00 гривень. Строк надання кредиту 30 календарних днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів/розрахунків, що є Додатком № 1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених цим Договором (а.с.21-26).

11.05.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11052021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» права вимоги до боржників, вказаними в Реєстрі боржників (а.с.29-31).

Пунктом 1.1 Договору факторингу встановлено, що фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якаю настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Перелік боржників, підстави виникнення права вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних реєстрах боржників, які формуються згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 1.2 Договору факторингу визначено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до Реєстру боржників від 11.05.2021 року до договору факторингу № 11052021 від 11.05.2021 року, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 14999,00 гривень, з яких: 5300,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 9699,00 гривень заборгованість за відсотками (а.с.33).

Згідно розрахунку заборгованості (за період з 11.05.2021 по 30.04.2023), ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 8 від 29.11.2019 року в розмірі 14999,00 гривень, з яких: 5300,00 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 9699,00 гривень заборгованість за відсотками (а.с.34).

Позивач стверджує, що зазначені вище кредитні договори були підписані електронним підписом позичальника, відтворені шляхом використання позичальником одноразових ідентифікаторів, які були надіслані на мобільний номер телефону відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що в письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 («Позика»), якщо інше не встановлено параграфом 2 («Кредит») і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ч. 1 ст. 1047 та ч. 1 ст. 1055 ЦК України, договір позики, коли позикодавцем є юридична особа, а також кредитний договір (у всіх випадках) укладаються у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору та договору позики в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Положеннями ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Нормами ч.ч. 3,6,7,8,12 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Статтею 12 цього Закону встановлено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону).

На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

У статті 5 цього Закону вказано, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом статтей 6, 7 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 року (справа № 202/2965/21).

Так, на підтвердження укладення спірних кредитних договорів позивачем надані суду їх паперові копії.

При цьому, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи паперові копії кредитних договорів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.

З огляду на викладене, наявні в матеріалах справи паперові копії спірних кредитних договорів не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договорів між відповідачем та кредиторами.

Відповідно до вимог законодавства, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

При цьому, згідно з ч. 5 ст. 100 ЦПК України, якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу, підтвердження останнім пропозиції щодо укладення договору, зокрема, довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитних договорів у формі електронного правочину тощо.

Суд звертає увагу на те, що відповідач при укладенні оспорюваних кредитних договорів з первісними кредиторами в обов`язковому порядку мав би здійснювати набір у відповідній електронній формі певної комбінації алфавітно-цифрової послідовності, вказана комбінація мала б відобразитись у вказаній електронній формі та зберегтись на сервері для подальшого долучення до кредитних договорів.

Отже, суд приходить до висновку про неукладеність оспорюваних кредитних договорів в електронній формі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що в конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року (справа № 301/2368/14-ц) зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.

На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі № 2-879/11 (провадження №61-10005св21), з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором.

На підтвердження факту переходу прав вимоги від первісних кредиторів ТОВ «Качай гроші», ТОВ «Фінансова компанія «Інвент Фінанс» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», останнім надано, зокрема, договори факторингу, реєстри боржників, акти приймання-передачі реєстрів боржників.

Дані докази доводять перехід прав вимоги від первісних кредиторів до позивача, однак жодним чином не підтверджують наявність прав вимоги в кредиторів.

Позивачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісним кредиторам за передачу права грошової вимоги, та зарахування їх на рахунок останніх.

Таким чином, відсутність доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісним кредиторам позбавляє суд можливості встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі.

Враховуючи, що кредитний договір є реальним, так як згідно з положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є укладеним з моменту передання грошей, надання доказів про перерахування кредитодавцем суми грошової позики (кредиту) на зазначений в договорі рахунок позичальника для висунення і доведення вимоги позивачем (новим кредитором) про стягнення з боржника є обов`язковим.

На підтвердження обставин перерахування грошових коштів відповідачу за спірними кредитними договорами та наявності у відповідача боргу за цими договорами позивач надав відповідні розрахунки заборгованості.

Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення.

Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15).

Пункт 51 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року встановлює, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Пунктом 52 Розділу 3 Положення передбачено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 62 Положення, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі № 752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року в справі № 200/5647/18.

Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу.

Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем.

Оцінюючи надані позивачем інформаційні довідки, підписані директором ТОВ «Платежі Онлайн» (а.с.125-128,134), суд оцінює їх критично та до уваги в якості доказів не приймає, оскільки з вказаних документів неможливо встановити, що вони стосуються вказаної справи та ідентифікувати, що зазначені в цих документах транзакції стосуються відповідача та укладених з ним кредитних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Щодо звернення відповідача до суду із заявою про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід зазначити наступне.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, зазначені висновки суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Тобто позовна давність, як підстава для відмови в задоволенні позову, може бути застосована лише тоді, коли суд встановить, що право позивача було порушене, але воно не підлягає судовому захисту за спливом позовної давності.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в позові по суті позовних вимог, заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 12, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Суддя