ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року

м. Харків

справа № 638/16545/20

провадження № 22-ц/818/827/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» ,

суб`єкт оскарження-виконуючий обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович

заінтересована особа (боржник) ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2023 року у складі судді Аркатової К.В.,-

УСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ТОВ «Луцька аграрна компанія» звернулось до суду зі скаргою на постанову виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 03.03.2023 в рамках виконавчого провадження №69523997. ТОВ просило визнати протиправною та скасувати дану постанову та визнати протиправними дії виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. стосовно її прийняття.

Доводи скарги мотивові тим, що 06 лютого 2023 року представник боржника у ВП №69523997 Коваленко О.В. з пропуском строку встановленого ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюти І.М. в якій просив скасувати постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №69523997 від 18.07.2022 та інші постанови по зазначеному провадженню ( надалі Скарга).

За результатами розгляду Скарги, на підставі відомостей системи та пояснень приватного виконавця проведена перевірка дотримання приватним виконавцем Іванютою І.М. вимог законодавства при відкритті провадження ВП №69523997 та постановою виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. від 03.03.2023 скасовано постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Доводи скарги мотивові тим, що 06 лютого 2023 року представник боржника у ВП №69523997 Коваленко О.В. більше ніж через півроку, тобто з пропуском строку встановленого ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся зі скаргою на дії виконавця. На виконання запиту Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо надання інформації та копій документів від 15.02.2023 № 17959/18031-33-23/20.5.1, приватним виконавцем надані запитувані документи та відповідні пояснення листом від 21.02.2023. Незважаючи на подані виконавцем пояснення, докази законності його дій щодо відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_3 за наслідками перевірки зроблено не обґрунтований висновок, що подані стягувачом докази не є документами, які підтверджують наявність у боржника станом саме на 14.07.2022 відкритих в АТ «Універсал банк» рахунків, а також коштів на них, і як наслідок відсутність законних підстав у приватного виконавця для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2023 року скаргу ТОВ «Луцька аграрна компанія» задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 03.03.2023, ВП №69523997 про скасування постанови приватного виконавця Іванюти І.М. від 18.07.2022 про відкриття виконавчого провадження №69523997. Визнано протиправними дії виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича стосовно прийняття постанови від 03.03.2023, ВП №69523997 про скасування постанови приватного виконавця Іванюти І.М. від 18.07.2022 про відкриття виконавчого провадження №69523997. В частині вимог щодо набрання законної сили ухвали негайно після її проголошенняскаргу залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини справи та дійшов до висновків що не відповідають обставинам у справі. А саме, фактично до заяви про відкриття виконавчого провадження стягувачем не було додано докази. які б підтверджували наявність грошових коштів на рахунках боржника, що були відкриті у банківських установах у м.Київ. Відтак, суд дійшов помилкового висновку, що на виконання вимог закону стягувачем були надані достатні докази, які були підставою для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника. Судом безпідставно було враховано твердження скаржника та приватного виконавця щодо підтвердження інформації про наявність коштів на рахунках боржника, оскільки такі дані були отримані приватним виконавцем вже після відкриття виконавчого провадження. Суд посилаючись на ухвалу Господарського суду Харківської області у справі №922/1690/21 від 18.01.2022, як на доказ наявності коштів на рахунку боржника, не взяв до уваги те, що вказана ухвала не була додана стягувачем до заяви про відкриття виконавчого провадження. Тому при прийнятті постанови від 03.03.2023 в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб встановлений чинним законодавством. Також апелянт зазначив, що судом не було надано оцінку тому, що приватний виконавець відкриваючи виконавче провадження в місті Києві порушив права боржника передбачені частиною 1 статті 19 Закону 1404-VIII, оскільки боржник зареєстрований та проживає в місті Харків і в нього була відсутня можливість брати участь у виконавчому провадженні, знайомитись з матеріалами виконавчого провадження та користуватись іншими правами, передбаченими вказаною нормою. Приймаючи оскаржувану ухвалу суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 640/39320/21.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність ухвали, порушення норм процесуального права просила ухвалу скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при відкритті провадження за скаргою порушено правило підсудності судів загальної юрисдикції. Скаржник фактично оскаржує дії в.о. директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які стосуються здійснення ним, як органом державної влади управлінських функцій, а не вчинення приватним/державним виконавцем виконавчих дій під час виконання відповідного судового рішення. Тому провадження у справі повинно було закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Суд безпідставно обґрунтував залишення без розгляду заяви апелянта про закриття провадження правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №175/1571/15 оскільки правовідносини у дійсній справі не є подібними з правовідносинами у дійсній справі. Стягувач, звертаючись до виконавця із заявою про примусове виконання рішення мав довести саме обставини знаходження майна в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати (додати до заяви) докази місцезнаходження майна боржника на цій території.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянтів та скаржника дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи у грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» звернулось до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення частини заборгованості за договором позики від 30.08.2017 в сумі 6206316,26 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року у справі № 638/16545/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, та постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 12 жовтня 2022 року, позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» 10 000 000 грн. частина основного боргу за договором позики від 30 серпня 2017 року та суму сплаченого судового збору 149 990 грн.

02 липня 2022 року Дзержинський районний суд на виконання рішення від 03.08.2021 у справі №638/16545/20 видав відповідний виконавчий лист.

12 липня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» звернулась до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І. М. із заявою про примусове виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року у справі №638/16545/20.

У заяві про примусове виконання рішення від 12 липня 2022 року, представник стягувача в обґрунтування наявності майна на території виконавчого округу м. Києва зазначив, про наявність у боржника відкритих рахунків в АТ «Універсал банк» (04114 м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19), номери рахунків НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та наявність на них коштів у сумі 2 937 270,22 грн. та 2 687 139,49 грн.. Представником стягувача у заяві також зазначено, що на виконання ухвал Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2021 року у справі №638/11819/21 та від 16 грудня 2021 року у справі 638/19655/21 року про забезпечення позовів, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренком А.І. постановами від 01 жовтня 2021 року №67003348 та від 20 грудня 2021 року №67944241 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках ОСОБА_1 в сумі 2 937 270,22 грн. та 2 687 139,49грн. відповідно. До цієї заяви про примусове виконання рішення від 12 липня 2022 року представник стягувача надано приватному виконавцю наступні документи: фотокопію листа АТ «Універсал банк» вих. №20668 А-БТ від 05.10.2021, що підтверджувало наявність відкритих рахунків боржника;фотокопію частини виписки по рахунку боржника НОМЕР_1 , що підтверджувало наявність коштів на рахунку боржника;електронний документ ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.10.2022 у справі №922/1690/21.

18 липня 2022 року приватним виконавцем Іванютою І.М. винесена постанова №638/16545/20 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа.

Того ж дня приватним виконавцем винесено постанови: про стягнення з боржника основної винагороди на суму 1 014 999 грн. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 396,50 грн., про арешт коштів боржника в межах суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження на суму 11 165 385,50 грн.

29 липня 2022 року відомості про виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа внесені до автоматизованої системи виконавчого провадження. Зазначене виконавче провадження зареєстровано в цій системі за номером 69523997.

06 лютого 2023 року представник боржника у ВП №69523997 адвокат Мягкий О.В. звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зі зверненням (заявою) сторони виконавчого провадження, в порядку передбаченого пунктом 10 прим. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», в якій зазначив про порушення приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Іванютою І.М. принципу територіальності при відкритті виконавчого провадження та просив скасувати постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП №69523997 від 18.07.2022 року, скасувати інші постанови приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП №69523997, які є похідними від відкриття виконавчого провадження.

15 лютого 2023 року директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва запит №17959/18031-33-23/20.5.1. щодо надання інформації та копій документів з додатками на 69 аркушах..

03 березня 2023 року виконуючий обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С., у зв`язку зі скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мягкова О.В., на підставі відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження провів перевірку дотримання приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків при здійсненні виконавчого провадження ВП №69523997.

На підставі даної перевірки, 03 березня 2023 року в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. в рамках виконавчого провадження ВП №69523997, винесена постанова про скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І.М. від 18.07.2022 року про відкриття виконавчого провадження №69523997, яка в той же день в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зареєстрована у системі виконавчих проваджень.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яка кореспондується з нормами статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно з частиною другою статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя (частина перша статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України (пункт 4 частини другої статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України. При цьому місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», до яких законодавець відносить: (1) місце проживання, перебування боржника фізичної особи, (2) місцезнаходження боржника юридичної особи, (3) місцезнаходження майна боржника .

Отже зі змісту наведених норм закону, зокрема частин першої та другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», вбачається, що виконавець (державний / приватний) має право прийняти до виконання подані йому виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання у разі, якщо місце проживання, перебування боржника фізичної особи або місцезнаходження боржника юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташоване:

- для державного виконавця у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби;

- для приватного виконавця у межах виконавчого округу, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця.

А тому доводи апелянта з приводу того, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом не було надано оцінку, що приватний виконавець відкриваючи виконавче провадження в місті Києві порушив права боржника передбачені частиною 1 статті 19 Закону 1404-VIII, оскільки боржник зареєстрований та проживає в місті Харків є безпідставними, так як стягувач мав право звертатися до виконавця за місцезнаходження майна боржника.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом норм чинного законодавства, що регулюють питання, пов`язані з виконанням судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, є підставою для початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення. Оригінал (дублікат) виконавчого документа подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця разом із заявою про примусове виконання рішення.

Вимоги до форми і змісту заяви про примусове виконання рішення визначені у частинах другій четвертій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», а також у пункті 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі по тексту Інструкція).

Відповідно до абзацу 12 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі по тексту Інструкція). у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ/копія документу, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Передбачена цією нормою необхідність стягувача додати до заяви докази місцезнаходження майна боржника обумовлена необхідністю обґрунтування та доведення стягувачем виконавцю такого критерію як місцезнаходження майна боржника та лише в ракурсі того, що майно боржника знаходиться на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зазначена норма передбачає надання стягувачем лише доказів місцезнаходження майна боржника на цій території, а не доказів фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

Зазначена норма Інструкції (у разі, якщо стягувач в якості майна боржника зазначає грошові кошти) не може тлумачитися як така, що передбачає обов`язок стягувача додавати до заяви про примусове виконання рішення докази фактичної наявності грошових коштів на банківських рахунках боржника, оскільки у разі такого її тлумачення (застосування) ця норма суперечила б статті 60 та пункту 1 частини першої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за змістом яких відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів є банківською таємницею, забезпечення збереження якої є обов`язком банку, зокрема шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю. Аналіз наведених норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що стягувач, який не входить до кола осіб, які мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю, та не є особою, якій відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, обмежений у можливостях надати органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю відомості про стан рахунків боржника у банках. Таке тлумачення цієї норми Інструкції також суперечить частині перші статті 19 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

З огляду на викладене стягувач, звертаючись до виконавця із заявою про примусове виконання рішення має довести саме обставини знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати (додати до заяви) докази місцезнаходження майна боржника на цій території, а не докази фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

Крім того відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом пункту 21 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець саме під час здійснення виконавчого провадження (тобто після його відкриття) має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника.

Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

З аналізу цих норм Закону України «Про виконавче провадження», а також зокрема в цілому статей 13, 18, 26, 36, 48 Закону, вбачається, що виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення під час здійснення виконавчого провадження, тобто після прийняття виконавчого документу до виконання та після відкриття виконавчого провадження. Перевірка майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника, здійснюється у вже відкритому виконавчому провадженні.

Чинне спеціальне законодавство, що визначає порядок пред`явлення виконавчих документів до виконання, порядок примусового виконання рішень, не містить прямої норми, яка б передбачала повноваження виконавця вчиняти на стадії вирішення питання про прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження дії, направлені на перевірку майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна.

З огляду на викладене до прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження виконавець не має права вчиняти дії, направлені на перевірку майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника. На етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або повернення виконавчого документа у виконавця відсутній будь-який механізм, передбачений чинним законодавством, спрямований на перевірку відомостей щодо стану банківських рахунків боржника.

Суди при розгляді скарг на рішення, дії / бездіяльність виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з підстави порушення виконавцем територіальної юрисдикції (не за місцезнаходженням майна боржника) мають досліджувати обставини дотримання стягувачем вимог абзацу 11 (або 12, або 28 у залежності від того, яка редакція Інструкції підлягає застосуванню) пункту 3 розділу ІІІ Інструкції щодо надання доказів місцезнаходження майна боржника у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Суди мають встановити, чи були додані стягувачем до заяви про примусове виконання рішення відповідні передбачені цією нормою докази існування у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, майна боржника, зокрема рахунків боржника у банківських, фінансових установах, докази, з яких стягувачу стало відомо про таке майно (про існуючі рахунки боржника), та чи підтверджують ці докази обставини знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Дана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладеної в постанові від 21 травня 2021 року у справі № № 905/64/15.

Таким чином доводи апелянтів, що до заяви про відкриття виконавчого провадження стягувачем не було додано докази які б підтверджували наявність грошових коштів на рахунках боржника спростовуються вищезазначеними нормами закону та висновками Верховного Суду.

З приводу аргументів ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 щодо юрисдикції справи, колегія суддів зазначає наступне:

Предметом оскарження у цій справі є постанова виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. від 03.03.2023, ВП №69523997 про скасування постанови приватного виконавця Іванюти І.М. від 18.07.2022 про відкриття виконавчого провадження №69523997я.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень,або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то в розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України «публічно» означає,що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу, а зміст поняття «владні» полягає в наявності в суб`єкта повноважень можливості застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадженняі примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб)(далі рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб,що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі,у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України,цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статей 1 3 Закону України від 02 червня 2016 року№ 1403 VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон № 1403VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців. Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

У цій справі оскаржується постанова виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ухваленої при розгляді скарги на постанову державного виконавця, щодо відкриття виконавчого провадження а саме: чи є такі дії діями суб`єкта владних повноважень, спрямованими на виконання функцій контролю за діяльністю підлеглих осіб, чи рішенням, прийнятим як державним виконавцем щодо виконання судового рішення.

Як уже зазначалось вище, відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, зазначений Закон змінює загальновизначену процесуальними кодексами юрисдикцію скарг на рішення, дії та бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення. Така зміна юрисдикції пов`язана з реалізацією судами своїх функцій щодо контролю за виконанням прийнятих ними судових рішень у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1403-VIII державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відтак, за змістом зазначеного Закону, як державний виконавець, так і керівники органів державної виконавчої служби є державними виконавцями та державними службовцями, а органи державної виконавчої служби є одночасно суб`єктами владних повноважень та органами, діяльність яких підпадає під контроль судових органів, що видали виконавчий документ.

Відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року ЄСПЛ зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

У процесуальних кодексах, зокрема у ЦПК України, судовому контролю присвячено розділ 7 «Судовий контроль за виконанням судових рішень», який передбачає, зокрема, розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу. Відповідно до статті 447 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відтак судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах це особлива форма правосуддя, де процесуальна діяльність суду пов`язана із виконанням судових актів у цивільних справах, яка здійснюється у формі процесуального контролю за законністю рішень, дії або бездіяльності посадових осіб та органів державної виконавчої служби у виконавчому провадженні шляхом розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавців та різних позовів як важливої гарантії захисту права особи після набуття судовим рішенням чинності. Зосередження контролю за виконанням рішення суду в одному судовому органі має на меті спрощення процедур контролю та забезпечення доступу до правосуддя.

Скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є складовою процесу виконання судового рішення. Таке рішення впливає на права та обов`язки сторін виконавчого провадження, а тому такі дії або рішення державного виконавця або посадової особи державної виконавчої служби підлягають контролю з боку того суду, який видав виконавчий документ. При цьому здійснення посадовою особою державної виконавчої служби контрольних функцій на юрисдикцію спору не впливає. Такий підхід забезпечує зосередження контролю за виконанням судового рішення в одному судовому органі.

З огляду на викладене можна дійти висновку, що скарги на рішення, дії та/або бездіяльність посадової особу ВДВС, здійснені в порядку контролю за рішеннями, діями,або бездіяльністю державного виконавця щодо виконання рішення суду підлягає розгляду за юрисдикцією того суду, що ухвалив відповідне судове рішення.

Дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеної постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15.

Отже колегія суддів зазначає, що з урахуванням висловленої Великою Палатою Верховного Суду правової позиції, скарга на дії виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, прийнята за наслідками розгляду скарги на постанову державного виконавця у виконавчому провадженні відкритому на виконання рішення суду у цивільній справі, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення скарги і доводи апеляційних скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук