КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №752/16501/21 Головуючий у 1 інстанції: Зотько Т.А.

Провадження №22-ц/824/13189/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

28 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факториг Україна» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факториг Україна» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.02.2008 року між позивачкою та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Кредитний договір № ML-002/041/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 84 918,00 дол. США. В забезпечення виконання Кредитного договору між позивачкою та відповідачем було укладено договір Іпотеки № РML-002/041/2008 від 22.02.2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . На думку ОСОБА_1 при укладанні Кредитного договору та Договору іпотеки були порушені її права, а зміст вказаних договорів суперечить вимогам законодавства та порушує її права, як споживача. Таким чином, позивачка вважає, що кредитний договір № ML-002/041/2008 від 22.02.2008 та похідний від нього договір іпотеки підлягають визнанню недійсним, оскільки відповідач користуючись необізнаністю позивачки у сфері банківських послуг, при укладанні Кредитного договору свідомо та навмисло ввів позичальника в оману, щодо істотної умови кредитного договору - його ціни.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 14 липня 2023 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Вказує, що відповідно пункту 4.5. Договору, реалізація майна здійснюється Іпотекодержателем самостійно, шляхом укладення від свого імені договору купівлі - продажу Майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення, на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Зазначає, що нормою передбаченою Законом України «Про захист прав споживачів» заборонено укладати договори споживчого кредиту у іноземній валюті.

Разом з цим, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня.

Видача ЗАТ «ОТП Банк» - агентом валютного контролю - кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов`язків агента валютного контролю, тобто порушенням п. 2 ст. 13 Декрету, за що ст. 16 ч. І абз. 4 того ж Декрету передбачена відповідальність у вигляді позбавлення Генеральної ліцензії Національного банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом у розмірі, що встановлюється Національним банком України.

Крім того, Банк не проінформував ОСОБА_1 , як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладення Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу.

Щодо недійсності договору іпотеки зазначає, що оспорюваний договір не містить обов`язкових умов, що передбачені абзацом 2 частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку».

У договорі іпотеки відсутні правильні та актуальні відомості про основне зобов`язання (змісту та розміру), які становлять одну із істотних умов іпотечного договору, що може вказувати про його недійсність, оскільки договір іпотеки має похідний характер від основного зобов`язання та повинен бути викладений з урахуванням всіх істотних умов іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку».

23 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просить застосувати строк позовної давності, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року без змін.

Крім того, 08 вересня 2023 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2008 року між позивачкою та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Кредитний договір № ML-002/041/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 84 918,00 дол. США.

В забезпечення виконання Кредитного договору між позивачкою та відповідачем було укладено договір Іпотеки № РML-002/041/2008 від 22.02.2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 підписала 16.07.2009 анкету-заяву №2 щодо реструктуризації кредитної заборгованості, в якій підтвердила, передбачену п. 15 анкети, що Банком в письмовій формі та в повному об`ємі було надано їй інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 77).

ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Українп» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями та укладаючи з ОСОБА_1 кредитний договір ML-002/041/2008 від 20 лютого 2008 року, діяв на підставі виданої Національним банком України банківської ліцензії N 191 від 03 грудня 2001 року, якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених статтею 47 Закону "Про банки і банківську діяльність", а також на підставі дозволу N 191-1 від 03 грудня 2001, яким передбачено право здійснення валютних операцій. Вказані письмові докази долучені до матеріалів справи.

Крім того, як було встановлено судом, під час розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факториг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідачка щодо наявності боргу за кредитним договором від 20.08.2008 року не заперечувала та в судовому порядку не оспорювала, про що зазначено безпосередньо в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 13.09.2012, вказане рішення не оскаржувалось ОСОБА_1 та набрало законної сили 23.09.2013.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювані договори були укладені сторонами з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак в задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Стосовно доводу ОСОБА_1 про заборону укладання договорів споживчого кредиту у іноземній валюті, слід зазначити наступне.

Кредитний договір № ML-002/041/2008, за умовами якого банк надав позичальнику надавався кредит в іноземній валюті в сумі 84 918,00 дол. США. був укладений 22.02.2008 року між позивачкою та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Заборона ж на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України вперше була викладена у Законі України «Про споживче кредитування» (Документ 1734-VIII, перша редакція - Прийняття від 15.11.2016).

Тобто на момент укладення кредитного договору дана заборона не діяла, а Закон України «Про захист прав споживачів» не містила такої норми.

Стосовно відсутності ліцензій, виданої НБУ на використання іноземної валюти при йздійсненні платежів за вказаним договором кредиту, суд першої інстанції вірно зазначив, що ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Українп» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями та укладаючи з ОСОБА_1 кредитний договір ML-002/041/2008 від 20 лютого 2008 року, діяв на підставі виданої Національним банком України банківської ліцензії N 191 від 03 грудня 2001 року, якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених статтею 47 Закону "Про банки і банківську діяльність", а також на підставі дозволу N 191-1 від 03 грудня 2001, яким передбачено право здійснення валютних операцій. Вказані письмові докази долучені до матеріалів справи (а.с. 78-80).

Суд першої інстанції, відхиляючи доводи позивачки про те, що банк не проінформував її у письмовій формі під час укладення Кредитого договору про можливі ризики в разі можливої зміни валютного курсу, вказав, що кредитний договір укладено в іноземній валюті за безпосередньою згодою позичальника ОСОБА_1 , а зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання кредиту недійсним, оскільки у позичальника (позивачки) існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США.

Так, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», з 07 лютого 2019 року введено в дію Закон України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Врахувавши умови договору та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що укладаючи кредитний договір від 20 лютого 2008 року в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, сторони чітко усвідомлювали, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, та існує підвищений валютний ризик за таким кредитом.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що у договорі іпотеки відсутні правильні та актуальні відомості про основне зобов`язання (змісту та розміру), суд апеляційної інстанції відхиляє, на підставі необґрунтованості та недоведеності зазначеної обставини.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, колегія суддів зазначає, що під час розгляду цивільної справи № 754/12240/13-ц у Деснянському районному суді м. Києва ухвалено рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідачка щодо наявності боргу за кредитним договором від 20.08.2008 року не заперечувала та в судовому порядку не оспорювала, про що зазначено безпосередньо в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 13.09.2012, вказане рішення не оскаржувалось ОСОБА_1 та набрало законної сили 23.09.2013.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є неналежним, як у випадку, коли такий спір суд уже вирішив, так і у випадку, коли кредитор ініціював судовий процес і провадження було відкрите.

Тож, наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав та встановив наявність обов`язку відповідача сплатити заборгованість.

Стосовно клопотання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2023 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко