Справа № 462/4802/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Пилип`юк Г. М.

секретаря судового засідання Кіт В. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної державної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що крім нього в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані також його донька та внук, однак його донька ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2018 року, а внук ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживав з часу народження. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не сплачує витрати за комунальні послуги, не займається утриманням майна та не надає коштів на проведення ремонту. Квартира перебуває в комунальній власності та неприватизована, так як в 2018 році померла його матір, яка була основним квартиронаймачем, на даний час виникла необхідність в проведенні заміни основного квартиронаймача, однак через наявність зареєстрованих, проте не проживаючих осіб в квартирі, не може вільно розпорядитись цим правом та отримати згоду від них. Також факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі перешкоджає йому в оформленні субсидії як малозабезпеченій сім`ї. Просить суд, у зв`язку з відсутністю відповідачів без поважних причин понад шість місяців за адресою реєстрації місця проживання, позов задовольнити та визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.05.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками рекомендованою поштовою кореспонденцією.

Відповідач у визначений судом п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, такого не подала, про поважність причин не подання відзиву суд не повідомила, заява про поновлення строку для подання відзиву до суду станом на день винесення рішення також не поступала.

Третя особа, належним чином повідомлена про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, якій було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками рекомендованою поштовою кореспонденцією, своїм правом на подання пояснень щодо позову не скористалась.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно із положеннями ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

У п. 10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення».

Як вбачається із матеріалів справи квартира АДРЕСА_1 неприватизована, складається з трьох кімнат та в квартирі зареєстровано 7 осіб: позивач - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_4 , внук - ОСОБА_3 , а також, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку, № 501 виданої ЛКП «Сяйво» 25.10.2021 року /а.с. 39/.

Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 46/.

В якості доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, позивачем долучено до матеріалів справи копії Актів затверджених директором ЛКП «Сяйво» про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані однак не проживають за адресою АДРЕСА_2 від 07.10.2019 року, від 12.05.2020 року, від 06.07.2020 року, 01.10.2021 року, від 07.09.2022 року /а.с. 39 /зворот/, 40-42/.

При цьому, вказані акти не містять відомостей, які підлягають доказуванню, зокрема не містять інформації про факт вибуття відповідачів із спірної квартири на постійно, час такого вибуття та його причини, не підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.

З акту ЛКП «Левандівка» від 01.11.2021 року вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 проживають по АДРЕСА_3 з 17 вересня 2021 року і по даний час без реєстрації /а.с. 41 /зворот/. Водночас факт їх постійного проживання за вказаною адресою спростовується поштовою кореспонденцією, надісланою для відповідача за вказаною адресою та яка не вручена їй у зв`язку із "закінченням терміну зберігання".

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує також, що відповідач ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги, не витрачає особисті кошти на ремонт квартири, однак матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження даних фактів.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Відповідно оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

При цьому, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в малолітнього ОСОБА_3 права постійного користування іншим житлом.

Як передбачає ч. 3, ст. 12, ч. 1, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 354-355 ЦПК України,

ухвалив:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної державної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Орган опіки та піклування Залізничної районної державної адміністрації Львівської міської ради, , місцезнаходженн: м. Львів, вул. Виговського, 34.

Суддя: Пилип`юк Г. М.

Оригінал рішення.