Провадження № 22-ц/801/1085/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Варцаба Сергій Анатолійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф., в залі суду в м. Вінниці, повний текст судового рішення складено 22 березня 2023 року,

в цивільній справі № 127/26800/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені якої діє ОСОБА_4 , третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання недійсними договорів дарування,

встановив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними заявами в яких просила: визнати недійсним договір дарування укладений 29 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (Дарувальник за договором) та ОСОБА_5 (Обдарований за договором) на 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_1 ), посвідчений 29.12.2021 Остапенко Ю. В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2908, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_5 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно та їх обтяжень, приватним нотаріусом Остапенко Ю. В., Вінницький міський нотаріальний округ, Вінницька область, номер запису про право власності/довірчої власності: 46004872; визнати недійсним договір дарування укладений 29 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (Дарувальник за договором) та ОСОБА_3 (Обдаровувана за договором) на 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_2 (сімдесят третім), посвідчений 29.12.2021 Остапенко Ю. В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2905 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, приватним нотаріусом Остапенко Ю. В., Вінницький міський нотаріальний округ, Вінницька область, номер запису про право власності/довірчої власності: 46003907.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 12.03.2021 серії ДПР 18 № 59615, складеного о 18:50 год. на автодорозі М12 285 км. інспектором взводу № 1 роти № 3 БУПП у Вінницькій області ДПП лейтенантом поліції Очеретним Я.С., у цей день 12.03.2021 року о 17:30 год. на автодорозі М12 285 км. м. Вінниці водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Geely MR 7151 A» д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, внаслідок чого здійснив виїзд на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з автомобілем «Nissan Leaf» д.н.з. НОМЕР_2 від чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 допустив порушення вимог п.2.3б, 11.4,12.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2021 у справі №127/8072/21 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. на користь держави, стягнуто 454,00 грн. судового збору.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.09.2021 у справі №127/8072/21, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2021 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП залишено без змін

На момент ДТП транспортний засіб марки «Geely MR 7151 A» д.н.з. НОМЕР_1 був застрахований згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності наземних транспортних засобів ЕР- 200757958 у ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп», що був дійсний на момент ДТП.

Згідно з розрахунком складеним ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» сума матеріального збитку, завданого позивачу за пошкодження автомобіля «Nissan Leaf» д.н.з. НОМЕР_2 перевищує максимальний розмір страхової виплати. Відповідно до визначеної суми збитку ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» виплатило на користь позивача 127 400,00 грн., про що свідчить лист від 15.09.2021 № 9370, при цьому франшиза згідно полісу становить 2 600,00 грн.

З метою здійснення повного відшкодування вартості транспортного засобу, його власник ОСОБА_1 , 03.12.2021 року звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2022 у справі № 127/33111/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку завданого внаслідок ДТП, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду заподіяну внаслідок ДТП в розмірі 175 845,84 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та 1 858,46 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/33111/21 від 05.10.2022 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000, 00 гр. витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, станом на момент подання цих позовів з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 всього 197 704,30 грн.

З метою стягнення суми боргу в примусовому порядку ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В. В., яким відкрито виконавче провадження № 70340942.

Водночас на момент відкриття виконавчого провадження у боржника ОСОБА_2 відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно, щоб виконати вказані рішення суду.

Однак позивачу стало відомо, що на момент пред`явлення позову у справі № 127/33111/21 у власності позивача перебувала 1/2 частка квартири під номером АДРЕСА_1 .

Крім того, у власності позивача перебувала 1/2 частка квартири під АДРЕСА_2 .

Проте, 29.12.2021, після відкриття провадження у справі № 127/33111/21, ОСОБА_2 уклав договір дарування 1/2 частки квартири під АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний договір було посвідчено 29.12.2021, ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 2908.

Також, 29.12.2021 року після відкриття провадження у справі № 127/33111/21, ОСОБА_2 уклав договір дарування 1/2 частки квартири під АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказаний договір було посвідчено 29.12.2021, ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, за реєстровим № 2905.

За таких обставин ОСОБА_2 мав на меті позбавитись наявного у нього майна.

Крім того, сторони вчинили дані правочини безоплатно, а ціна подарунків оцінена сторонами по 100 000,00 грн. за кожен.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що спірні правочини дарування часток квартир підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року у цивільній справі № 127/26800/22 об`єднано в одне провадження цивільну справу № 127/26800/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якої діє ОСОБА_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання недійсним договору дарування з цивільною справою №127/26804/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 від імені якого діє ОСОБА_4 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання недійсним договору дарування, присвоївши справі номер 127/26800/22.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюванні договори дарування не можна віднести до фраудаторних правочинів, при цьому сума стягненого боргу відповідача ОСОБА_2 є неспівмірною до вартості 1/2 часток вартості двох квартир які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 , а відповідно до вимог ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземних валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Варцаба С. А., подала до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року, оскільки не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його таким що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з урахуванням відповідних позицій в аналогічних справах, позивач під час звернення до суду першої інстанції вважала, що укладенням 29 грудня 2021 року спірних договорів дарування ОСОБА_2 мав на меті позбавитись наявного у нього майна, з метою уникнення подальшого стягнення з нього грошових коштів, а тому вказані договори дарування підлягають визнанню недійсними.

Позивач зазначає, що вона звернулась до суду першої інстанції з позовними заявами, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 будучи обізнаним про його вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та завдання ОСОБА_7 матеріального збитку, відкриттям Вінницьким міським судом Вінницької області провадження у справі 127/33111/21 про стягнення з ОСОБА_2 матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 29 грудня 2021 року уклав оспорюванні договори дарування часток у двох квартирах, що знаходяться у місті Вінниця. При цьому такі договори дарування були вчиненні на користь його дітей, безоплатно. Даний факт визнано відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду даної справи у відкритих судових засіданнях Вінницького міського суду Вінницької області. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, зокрема вказує, що боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неспівмірності суми стягненого боргу відповідача ОСОБА_2 до вартості 1/2 часток вартості двох квартир, які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 , оскільки роблячи такий висновок місцевий суд використовує припущення, що неприпустимо під час прийняття судового рішення. Звертає увагу, що матеріали цієї справи не містять доказів визначення вартості ціни 1/2 часток двох квартир, які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 , та які були подаровані ним своїм дітям, та що така вартість в рази перевищує суму заборгованості перед ОСОБА_1 . Без підтвердження належними та допустимими доказами такої вартості висновки суду щодо неспівмірності вартості часток у квартирах до суми заборгованості відповідача перед позивачем, не відповідають процесуальному закону.

Крім того, зазначає, що посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними.

Окремо зауважує, що відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції визнав, що ним в добровільному порядку не виконується рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 жовтня 2022 року у справі 127/33111/21.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 адвокат Когутницький В. М., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема вказав, що згідно з ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», дитина має право на житло. За положеннями, що закріплені в ст. 41 Конституції України, ст. 316-319, ст. 321 ЦК України, конституційні права неповнолітніх на право володіння, користування і розпорядження своєю власністю не можуть бути порушені. Суд дійшов до мотивованого висновку про те, що ОСОБА_2 не мав свідомої цілі позбавити ОСОБА_1 можливості звернення стягнення на своє майно. Суду надано докази того, що у ОСОБА_2 існує інше майно заробітна плата, на яку в першу чергу проводиться стягнення, на що звернув увагу суд першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Варцаба С. А. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 адвокат Когутницький В. М. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи Савчук Т. М. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи Бойко М. П. також заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним критеріям не відповідає.

Місцевим судом взято до уваги, що на момент укладення спірних правочинів, від 29.12.2021 у ОСОБА_2 не було будь яких заборон на відчуження житла.

Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземних валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

При цьому судом враховано, що ОСОБА_2 працевлаштований столяром з 13.02.2020 року, відповідно отримує заробітну плату, на відсоток якої може бути звернуте стягнення.

Як встановлено судом, відповідач за рішеннями суду має борг перед позивачкою у розмірі 197 704,30 грн. в свою чергу 29.12.2021 відповідач уклав договори дарування на 1/2 частку двох квартир своїм дітям.

Разом з тим, суд першої інстанції виходив з того, що 1/2 частка вартості двох квартир, які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 в рази перевищує суму заборгованості перед ОСОБА_1 .

Отже за встановлених обставин та в контексті правових висновків Верховного Суду, в тому числі стосовно сфер, у яких можливе правове регулювання правочинів, які вчиняються на шкоду кредитору, а саме в правовідносинах банкрутства, при неплатоспроможності банків та у виконавчому провадженні, до яких не відносяться спірні правовідносини між позивачем та відповідачем як заподіювачем шкоди внаслідок ДТП, а також, враховуючи недоведеність того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 в інтересах яких діє ОСОБА_4 при укладенні договорів дарування діяли недобросовісно та з метою умисного уникнення задоволення вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, так як із досліджених судом доказів та встановлених обставин слідує, що сторони договорів дарування при їх укладенні не мали свідомої цілі позбавити ОСОБА_1 звернення стягнення на майно боржника, місцевий суд дійшов висновку, що оспорювані позивачем договори не можна вважати фраудаторними правочинами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх необґрунтованими, такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, обставинам та доказам зібраним у справі.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснував, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2022 у справі № 127/33111/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку завданого внаслідок ДТП, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду заподіяну в наслідок ДТП в розмірі 175 845,84 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та 1 858,46 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/33111/21 від 05.10.2022 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000, 00 гр. витрат на професійну правничу допомогу (т.1 а.с.16-18).

З метою стягнення суми боргу в примусовому порядку ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В. В., яким відкрито виконавче провадження № 70340942 (т.1 а.с.20).

29.12.2021, після відкриття провадження у справі № 127/33111/21, ОСОБА_2 уклав договір дарування 1/2 частки квартири під АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний договір було посвідчено 29.12.2021 ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 2908.

Також, 29.12.2021 року після відкриття провадження у справі № 127/33111/21, ОСОБА_2 уклав договір дарування 1/2 частки квартири під АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказаний договір було посвідчено 29.12.2021 ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, за реєстровим № 2905.

Таким чином, встановивши, що боржник ОСОБА_2 відчужив належне йому на праві власності зазначене нерухоме майно за безвідплатними договорами (договорами дарування) своїм дітям ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, суд першої інстанції помилково виходив з того, що така поведінка боржника не свідчить про зловживання правом, оскільки оспорюванні договори дарування не можна віднести до фраудаторних правочинів, при цьому сума стягненого боргу відповідача ОСОБА_2 є неспівмірною до вартості 1/2 часток вартості двох квартир, які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 , на підставі чого дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними.

Відповідно до оспорюваних договорів дарування сторони погодили та вчинили спірні правочини безоплатно (п. 1 Договорів), а ціна подарунка оцінена сторонами в 100 000 (сто) тисяч гривень (п. 3 Договорів). Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні вказує, що як встановлено судом, відповідач за рішеннями суду має борг перед позивачкою у розмірі 197 704,30 грн. в свою чергу 29.12.2021 відповідач уклав договори дарування на 1/2 частку двох квартир своїм дітям. Очевидно, що 1/2 частка вартості двох квартир які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 в рази перевищує суму заборгованості перед ОСОБА_1 .

Роблячи такий висновок суд першої інстанції використовує припущення, що є неприпустимо під час прийняття судових рішень.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки судів не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а повинні бути підтверджені належними, достатніми, достовірними доказами із законних джерел у їх взаємній сукупності. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до оспорюваних договорів дарування, що знаходяться в матеріалах справи (т. 1 а.с. 5-6, т. 2 а.с. 5-6) вартість кожної квартири оцінена в розмірі 100 000,00 гривень, інших доказів вартості квартир, які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 та частки яких були подаровані ним своїм дітям, відповідачами суду не надані.

Згідно з статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, як зазначалось, позивачем доведено ціну 1/2 часток двох квартир, адже вона була визначена самими ж учасниками оспорюваних правочинів у відповідних договорах дарування. Відповідачі у справі, які і підписували оспорювані договори у судовому засіданні заперечили визначену ними ж вартість, однак належних та допустимих доказів таких заперечень не надали. Суд першої інстанції, який повинен був керуватись доказами, що наявні у матеріалах справи, припустив, що визначена ціна інша, належним чином не обґрунтував своїх припущень. Вказане вище повністю спростовує викладенні у оскарженому судовому рішенні суду першої інстанції висновки щодо неспівмірності суми стягненого боргу відповідача ОСОБА_2 до вартості 1/2 часток вартості двох квартир, які розташовані в м. Вінниці і належали відповідачу ОСОБА_2 .

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Отже, у справі, що переглядається, встановивши, що оспорюваний договір дарування укладено між батьком та дітьми, який є безоплатним, місцевий суд не звернув увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договорів дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відтак суд першої інстанції не врахував, що дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатних договорів на користь своїх дітей, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно останньої, оскільки відчуження ОСОБА_2 належного йому нерухомого майна за спірними договорами дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення звернення стягнення на майно боржника, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваних договорів дарування, тобто такими, що вчинені на шкоду позивачу.

Також наголошуючи на тому, що відповідно до вимог частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземних валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, суд першої інстанції не врахував вимоги абз. 9 п. 10-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з вказаною нормою Закону України «Про виконавче провадження», тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).

Представником відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 адвокатом Когутницьким В. М. до відзиву на апеляційну скаргу додано копію виписки з банківського рахунку відповідача ОСОБА_2 про стягнення з нього відповідно до виконавчого провадження 155,38 грн. за період 19.04.2023 19.04.2023.

Отже відповідач ОСОБА_2 не надав доказів, що ним в добровільному порядку виконується рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 жовтня 2022 року у справі 127/33111/21.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про визнання недійсними договорів дарування, тому наявні підстави для припинення державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 587,84 грн, а також судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 381,76 грн, всього: 3 969 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Варцаба Сергій Анатолійович, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені якої діє ОСОБА_4 , третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання недійсними договорів дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування укладений 29 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (Дарувальник за договором) та ОСОБА_5 (Обдарований за договором) на 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_1 ), посвідчений 29.12.2021 Остапенко Ю. В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2908, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_5 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно та їх обтяжень, приватним нотаріусом Остапенко Ю. В., Вінницький міський нотаріальний округ, Вінницька область, номер запису про право власності/довірчої власності: 46004872.

Визнати недійсним договір дарування укладений 29 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (Дарувальник за договором) та ОСОБА_3 (Обдаровувана за договором) на 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_2 (сімдесят третім), посвідчений 29.12.2021 Остапенко Ю. В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2905 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, приватним нотаріусом Остапенко Ю. В., Вінницький міський нотаріальний округ, Вінницька область, номер запису про право власності/довірчої власності: 46003907.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ) 3 969 (три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун