КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/7371/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/176/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Савіцькій Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про набуття права власності на новостворене майно та про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Трусової Т.О.,-

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

З урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила: зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:874:0070, площею 0,0596 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом: знесення за рахунок ОСОБА_2 самочинного будівництва та паркану за адресою: АДРЕСА_1 ; заборони ОСОБА_2 перешкоджати ОСОБА_1 здійснювати дії щодо знесення самочинного будівництва за рахунок ОСОБА_2 ; заборонити ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії, які перешкоджають ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 протягом 30-ти календарних днів з моменту знесення самочинного будівництва за власний рахунок відновити межові знаки між суміжними земельними ділянками відповідно до правовстановлюючих документів на земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

У липні 2015 року позивачка дізналась, що на земельних ділянках встановлений суцільний паркан, що об`єднує дві земельні ділянки. Старий садовий будинок, який знаходився на території спірної земельної ділянки, знесений, а до будинку відповідачки здійснена прибудова, яка займає близько 2-х соток її земельної ділянки. Вчинені ОСОБА_2 дії, а саме: зміна меж спірної земельної ділянки та здійснене самочинне будівництво порушує право власності ОСОБА_1

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що земельною ділянкою АДРЕСА_3 сім`я ОСОБА_3 користувалась з кінця 60-х - початку 70-х років. Після приватизації земельних ділянок, ОСОБА_2 продовжувала їх використовувати як єдиний і цілісний об`єкт, вважала себе власницею обох земельних ділянок, утримувала їх, сплачувала внески до садового товариства, при цьому ОСОБА_1 не пред`являла жодних претензій щодо володіння та користування ними. У подальшому стосунки між сторонами зіпсувалися, а у серпні 2015 року ОСОБА_1 повідомила про свій намір відчужити належну їй земельну ділянку третім особам, з чим ОСОБА_2 не погодилась, оскільки такі дії порушать її особисті майнові права.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_2 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві особистої приватної власності земельна ділянказ кадастровим номером :90:874:0070, площею 0,0596 га, для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 належить на праві власності суміжна земельна ділянка з кадастровим номером :90:874:0072, площею 0,0617 га, для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Земельні ділянки передані у власність сторонам за рішенням Київської міської Ради народних депутатів від 07 липня 1998 року№ 66/7, на підставі якого були видані державні акти на право приватної власності на землю.

Відповідно до довідки СТ «Піон» від 23 вересня 2015 року ОСОБА_2 є членом товариства з 12 березня 1996 року та власником садового будинку АДРЕСА_4 , що був побудований господарським способом у 1998 році.

Згідно з даними технічного паспорта на садовий будинок АДРЕСА_3 , що був виготовлений за замовленням ОСОБА_2 станом на 05 жовтня 2012 року, будинок складається з: садового будинку з прибудовою та мансардою загальною площею 76,6 кв.м. - літ. «А»; гаража - літ «Б»; сараю - літ «В»; навісу - літ «Г», споруд - огорожі, хвіртки, колонки, вимощення, вигрібної ями.

Технічний паспорт містить відомості про те, що будинок не прийнято в експлуатацію, будівництво самого будинку з прибудовою та мансардою здійснене у 1998 р., а гаража, сараю та навісу - 2000 р.

Згідно висновку експерта № СЕ-1201-1-773.16 від 20 лютого 2017 року, складеного за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи, фактичні зовнішні межі земельної ділянки АДРЕСА_3 не відповідають межам згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 17.02.2000 р. та документації із землеустрою, межа цієї ділянки зміщена углиб земельної ділянки АДРЕСА_5 на всю її ширину, внаслідок чого її розмір збільшено на 0,0599 га. та на цій ділянці розташовані такі об`єкти: дерева; кущі; мостіння з ФЕМ; альтанка; вигрібні ями/каналізаційні колодязі; дві кам`яні будівлі повністю та більше половини житлового (садового) будинку, в тому числі вхід до нього; паркани з різних матеріалів; залізобетонні плити; сталеві листи; метало профіль.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-1201-1-918.17 від 07 березня 2018 року, складений за результатами проведення додаткової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, встановлено, що здійснене ОСОБА_2 самочинне будівництво займає 49,1 кв.м. земельної ділянки ОСОБА_1 , що становить 60% загальної площі забудови вказаного будинку (82,5 кв.м.) та 8% загальної площі земельної ділянки АДРЕСА_5 . Знесення окремих конструктивних елементів самочинного будівництва вплине на міцність і безпечність будинку. Проведення реконструкції самочинного будівництва з метою приведення земельної ділянки ОСОБА_1 у придатний для користування стан можливе шляхом демонтажу частини будинку, що знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_5 та на земельній ділянці № НОМЕР_1 на відстані, менше 1 м. від межі, та здійснення прибудови або надбудови необхідних приміщень до існуючої частини будинку на земельній ділянці АДРЕСА_3 , при цьому існує технічна можливість виділити позивачці частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка буде рівноцінною (однаковою за площею) тій частині земельної ділянки № НОМЕР_2 , яка зайнята самочинним будівництвом.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 без будь-яких законних підстав зайняла її земельну ділянку, здійснила самочинне будівництво, чим порушила її право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні земельної ділянки, шляхом знесення будинку, який частково розташований на її земельній ділянці.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-1201-1-918.17 від 07 березня 2018 рокузнесення окремих конструктивних елементів самочинного будівництва, що здійснене ОСОБА_2 , вплине на міцність і безпечність будинку.

При цьому позивачем не обґрунтовано, а експертом не визначено, яка саме частина будинку ОСОБА_2 та в який спосіб має бути знесена для відновлення порушеного права позивача.

Натомість згідно висновку експерта часткове знесення самочинного будівництва призведе до руйнування будинку.

У постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц, провадження № 61-13282св18, від 01 квітня 2019 року у справі № 404/8750/15, провадження № 61-19614св18, від 03 липня 2019 року у справі № 493/1156/15-ц, провадження № 61-28461св18, від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц, провадження № 61-8737св20, від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19, провадження № 61-18648св20, Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17, викладено правовий висновок, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Будь-яких доказів можливості перебудови самочинного будівництва позивач не зазначила ні в позові, ні в апеляційній скарзі.

Отже позовні вимоги є недоведеними, вони ґрунтується на доказах, які є неповними та недостатніми для задоволення пред`явлених позовних вимог.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом при вирішенні спору були порушені норми матеріального та процесуального права.

Апеляційним судом неодноразово пропонувалось сторонам вирішити спір мирним шляхом, у зв`язку із чим в судовому засіданні неодноразово оголошувалась перерва. Проте сторони на мирне врегулювання спору не погодились.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 28 липня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко