ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/982/21 Номер провадження 22-ц/814/1888/23Головуючий у 1-й інстанції Гришко О.Я. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

секретар:Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 22 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області , треті особи: Оржицька державна нотаріальна контора , Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» про встановлення нікчемності заповіту

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області про встановлення нікчемності заповіту.

У позовній заяві вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного виробництва, площею 3,36 га, що знаходиться на території Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області. Позивачка зазначає, що 19.03.2001 року ОСОБА_2 склала заповіт у якому зробила особисте розпорядження, яким на випадок своєї смерті земельний пай розміром 3,62 га, що належить їй згідно земельного сертифікату і знаходиться в обробітку СТОВ «Денисівка» заповіла позивачці ОСОБА_1 ..

Позивач вказує, що в ході розгляду Оржицьким районним судом Полтавської області цивільної справи №543/492/20 за її позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Круподеринці Оржицького (наразі Лубенського) району Полтавської області від імені ОСОБА_2 складений заповіт, згідно якого все своє майно остання заповіла СТОВ «Агрофірмі «Дружба». Вищевказаний заповіт ОСОБА_1 вважає нікчемним , оскільки, на думку позивачки, він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також за відсутності волевиявлення ОСОБА_2 ..

У позовній заяві позивачка вказує, що за відсутності доручення, виданого ОСОБА_2 , яка не могла розписатися особисто внаслідок фізичної вади, хвороби або якихось інших причин, ОСОБА_3 не мав права підписувати заповіт ОСОБА_2 .. Крім того, як вказує позивач, що станом на 23.04.2002 року СТОВ «Агрофірма «Дружба» не відносилося ні до державних, ні до кооперативних чи інших громадських організацій, а тому умови заповіту, на думку позивачки, не відповідали чинному на той час законодавству України. Також, як вказано у позовній заяві, у посвідчувальному написі на заповіті ОСОБА_2 від 23.04.2002 року, в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, не зазначена адреса будинку СТОВ «АФ «Дружба» в якому складався заповіт. Позивачка стверджує, що посвідчення секретарем виконавчого комітету Круподеринської сільської ради Афанасьєвою В.О. заповіту пояснюється наявністю діючих Правил прийому одиноких громадян похилого віку до будинку ветеранів КСП «Дружба», контроль за виконанням яких покладено на виконком сільської ради, у п. 2 яких встановлено, що при прийомі одиноких громадян до будинку ветеранів ними укладається заповіт, яким передбачається перехід у власність КСП «Дружба» після смерті одинокого громадянина будинку, де він проживав до оформлення в будинок ветеранів, приватизованої земельної ділянки, що належала на правах власності одинокому громадянинові, а також земельного та майнового паю КСП «Дружба».

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачка просила суд встановити, що заповіт, складений від імені ОСОБА_2 , яка померла26 вересня 2006 року , на СТОВ «Агрофірма «Дружба», посвідчений 23 квітня 2002 року секретарем виконавчого комітету Круподеринської сільської ради Оржицького району Полтавської області Афанасьєвою Вірою Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 73 є нікчемним.

Письмові пояснення представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» щодо позову зводяться до того, що, на думку представника третьої особи, твердження позивача про те, що оспорюваний заповіт є нікчемним у зв`язку з недотриманням порядку його посвідчення не відповідають дійсності.

У додатковий поясненнях представника позивача від 09.02.2022 зазначено, що згідно заповіту від 23.04.2002, складеного від імені ОСОБА_2 , остання усе своє майно на випадок смерті заповіла СТОВ «Агрофірмі «Дружба», при цьому у тексті заповіту ніде не зазначено адресу місцезнаходження вказаної юридичної особи. Представник позивача вказав, що станом на 23.04.2002 року в Україні було проведено державну реєстрацію трьох юридичних осіб із назвою Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба». За таких обставин, на думку представника позивача, розпорядження заповідача ОСОБА_2 викликає неясності та суперечки, оскільки невідомо якій саме із вищевказаних юридичних осіб вона заповіла своє майно. Представник позивача вказує, що зазначене підтверджує доводи позивача щодо наявності порушень вимог закону при посвідченні та складенні заповіту від імені ОСОБА_2 ..

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 22 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, третя особа: Оржицька державна нотаріальна контора, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» про встановлення нікчемності заповіту.

Не погодившись із таким рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Шаталову О.В.

Скарга мотивована тим , що рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

В обґрунтування скарги зазначено , що районний суд виносячи оскаржуване рішення не зробив жодного висновку щодо нікчемності чи дійсності оскаржуваного заповіту , що свідчить про не взяття до уваги судом норм матеріального права , які було порушено під час складання та посвідчення зазначеного заповіту. А висновок суду щодо неналежно обраного позивачем способу захисту не відповідає обставинам справи та зроблений без повного і об`єктивного з`ясування усіх обставин , що мають значення для справи.

В порушення вимог абз.2 п.8 Інструкції від 25.08.1994 року , у посвідчу вальному написі на заповіті ОСОБА_2 від 23.04.2002 року не зазначена адреса будинку СТОВ «АФ «Дружба» , в якому складався та посвідчувався вказаний заповіт.

Заповідач внаслідок фізичної вади сліпоти, не могла власноручно підписати заповіт, а тому за її дорученням і в її присутності та у присутності посадової особи виконавчого комітету , яка вчиняє нотаріальні дії , заповіт могла підписати інша особа ( абз.3-5 п.13 Інструкції)

Факт писемності ОСОБА_2 доводиться фактом особистого складання та підписання нею заповітів від 12.04.1995 року та 19.03.2001 року.

Отже об`єктивних причин неможливості ОСОБА_2 власноручно підписати складений 23.04.2002 року заповіту не було. За наявності у неї відповідного волевиявлення вона могла підписати заповіт особисто.

Окрім того, заповіт від 23.04.2002 року не містить жодних відміток щодо видачі ОСОБА_2 доручення на підписання її заповіту ОСОБА_3 . В заповіті лише зазначено, що він підписаний іншою особою «за незрячу ОСОБА_2 за її проханням» , що не відповідає вимогам чинного на той час законодавства. Зважаючи на зазначені обставини ОСОБА_3 не мав права підписувати заповіт за ОСОБА_2 .

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи фактично є аналогічними аргументам позовної заяви.

Апелянт просить рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 22 червня 2022 року скасувати , ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити . Встановити , що заповіт, складений від імені ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на СТОВ «АФ «Дружба» , посвідчений 23 квітня 2002 року секретарем виконавчого комітету Круподеринської сільської ради Оржицького району Полтавської області Афанасьєвою Вірою Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за №73 є нікчемним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с. 16).

До складу спадщини ОСОБА_2 входить, зокрема, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,36 га (а.с. 19).

З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 , заведена спадкова справа,інформація про спадкові договори відсутня (а.с. 42-43).

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_2 , звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини (а.с. 20-24, 41).

У заповіті, посвідченому 12.04.1995 року секретарем Денисівської сільської ради Жайворінок Р.В., вказано, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті, все належне їй майно заповіла ОСОБА_4 . Заповіт зареєстрований в реєстрі за №19 (а.с. 27, 43).

У заповіті, посвідченому 19.03.2001 року секретарем Денисівської сільської ради Жайворінок Р.В., вказано, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті, належний їй згідно земельного сертифікату земельний пай розміром 3,62 га, заповіла ОСОБА_1 .. Заповіт зареєстрований в реєстрі за №23 (а.с. 25, 26).

У заповіті, датованому 23.04.2002 року вказано, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла СТОВ «Агрофірмі «Дружба». У цьому ж заповіті вказано, що він посвідчений 23.04.2002 року секретарем Круподеринської сільської ради Афанасьєвою В.О. Заповіт зареєстрований в реєстрі за №73 (а.с. 15, 43).

Районний суд при розгляді справи вірно визначився із нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Питання укладення та посвідчення заповіту станом на 23.04.2002 року регулювалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, які діяли на той час.

Статтею 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року (яка була чинна станом на 23.04.2002 року) передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст. 541 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Так, судовим розглядом встановлено , що заповіт датований 23 квітня 2004 року не відповідає нормам чинного на час підписання цього заповіту законодавства. Заповіт не містить відомостей щодо часу та місця його складання .

Відповідно до ст. 543 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Також заповіт не містить інформації , з яких підстав він не був підписаний особисто заповідачем , натомість був підписаний іншою особою. Відомостей щодо наявності доручення на ім`я ОСОБА_3 суду також не надано.

Згідно п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. №22/5 (яка була чинна на час складання спірного заповіту), нотаріально посвідчувані заповіти, довіреності, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, довіреність, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи довіреність не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено.

Відтак, аргументи апелянта щодо нікчемності заповіту ОСОБА_2 складеного 23.04.2002 року та підписаного ОСОБА_3 , є такими які заслуговують на увагу, проте , позов та апеляційна скарга не підлягають задоволенню у зв`язку із слідуючим.

Колегія суддів вважає слушними зауваження суду першої інстанції , смерть заповідача сталася 25.09.2006 року, тобто, коли набрав чинності ЦК України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином до питань, пов`язаних з захистом прав осіб, які претендують на спадщину в цьому випадку, застосовуються норми ЦК України

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Згідно з частиною першою статті15, частиною першою статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на вказане суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов правильного висновку про доведеність обставин позовної заяви про невідповідність укладеного 23.04.2002 року ОСОБА_2 заповіту, щодо передачі у разі її смерті усього їй належного майна СТОВ «Агрофірма «Дружба»», посвідченого секретарем Круподеринської сільської ради Афанасьєвою В.О., зареєстрований в реєстрі за № 73, вищевказаним нормам Цивільного кодексу України та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальний дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» від 25.08.1994 року, а отже про його нікчемність в силу закону та до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом…»; «…за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов