справа № 208/7325/22
№ провадження 2/208/462/23
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді Івченко Т.П.,

Секретар судового засідання Оніщук Д.Р.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , до Кам`янської міської ради «про визнання права користування житловим приміщенням», -

встановив:

1.Позиція позивача.

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до Кам`янської міської ради «про визнання права користування житловим приміщенням».

Згідно до змісту позовних вимог позивач просить:

визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для видачі їм ордеру на право зайняття житлового приміщення.

В обгрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 28 квітня 2017 року, який був зареєстрований у Заводському районному у місті Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено актовий запис № 145.

Зазначена квартира не є приватизованою, а отримана була батьком чоловіка ОСОБА_4 , на підставі Ордеру № 111, виданного виконкомом Заводської ради депутатів трудящих м. Дніпродзержинська від 16 червня 1977 року, згідно рішення Заводського виконкому № 230 від 03.06.1977 року «Про затвердження рішень адміністрацій та місткомів профсоюза про розподіл житлової площі між робітниками підприємства та організацій району».

Батько її чоловіка, - ОСОБА_4 , помер у 1997 році, та згідно з Рішенням Заводського виконкому №194 від 21 травня 2003 року, про переоформлення особових рахунків, відповідальним квартиронаймачем стала мати чоловіка ОСОБА_5 .

Старший брат чоловіка помер у 2002 році, то зареєстрованим в квартирі з 2002 року залишились чоловік позивачки, - ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5 .

Після створення сім`ї із ОСОБА_3 , та реєстрації з ним шлюбу 28 квітня 2017 року вона із чоловіком постійно проживала за адресою місця його проживання та реєстрації, а саме у квартирі АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача із чоловіком ОСОБА_3 , народилася донька ОСОБА_2 , яка також стала проживати у зазначеній квартирі.

У 2019 року чоловік позивача захворів, та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла свекруха позивача, ОСОБА_5 .

Таким чином, з 08 червня 2021 року і по теперішній час у зазначеній квартирі проживає позивач із дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

2.Позиція відповідача.

Відповідачем позовні вимоги не визнані вцілому, з врахуванням того, що спірна квартира є комунальною власністю. Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного права з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщення, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За своє життя квартиронаймач житла та члени його родини мали можливість на прописку позивача та дитини за вказаною адресою, але позивач має місце реєстрації за іншою адресою і є особою, яка забезпечена житлом.

Крім того, квартиру члени родини чоловіка позивача не приватизували.

Згоди на проживання позивача у вказаній квартирі, ні члени родини чоловіка позивача, ні сам чоловік позивача за своє життя до відповідача не подавали.

Жодних перешкод для реєстрації свого місця проживання за фактичним місцем мешканням та реєстрації чоловіка, за його життя, у позивача було відсутнє.

А тому враховуючи, що позивач як і дитина ОСОБА_2 зареєстровані за адресою квартира АДРЕСА_3 , відсутні підстави для звернення із даним позовом.

3.Заяви, клопотання, процесуальні питання.

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до Кам`янської міської ради «про визнання права користування житловим приміщенням».

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного позовного провадження.

22 лютого 2023 року відповідачем подано відзив на позов.

13 березня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив.

4.Фактичні обставини встановлені судом.

Квартира АДРЕСА_2 , є об`єктом комунальної власності, що підтверджено сторонами.

Зазначена квартира станом на 1977 рік була отримана для проживання сім`ї ОСОБА_4 , згідно до Ордеру № 111, виданого виконкомом Заводської ради депутатів трудящих м. Дніпродзержинська від 16 червня 1977 року, згідно рішення Заводського виконкому № 230 від 03.06.1977 року «Про затвердження рішень адміністрацій та місткомів профсоюза про розподіл житлової площі між робітниками підприємства та організацій району», для проживання його сім`ї, що підтверджено копією ордеру (а.с. 14), довідкою про відселення (а.с. 14), рішенням (а.с. 13).

Батько чоловіка позивача, - ОСОБА_4 , помер у 1997 році, що підтверджено записом в особовому рахунку на квартиру (а.с. 15), та не оспорювалося сторонами.

Рішенням Заводського виконкому №194 від 21 травня 2003 року, про переоформлення особових рахунків, відповідальним квартиронаймачем стала мати чоловіка ОСОБА_5 .

Старший брат чоловіка позивача помер у 2002 році, і зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_2 з 2002 року залишились чоловік позивачки, - ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5 .

28 квітня 2017 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9)

Після створення сім`ї із ОСОБА_3 , та реєстрації з ним шлюбу 28 квітня 2017 року вона із чоловіком постійно проживала за адресою місця його проживання та реєстрації, а саме у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджено актом КП КМР «Добробут» № 301 від 29 листопада 2022 року (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача із чоловіком ОСОБА_3 , народилася донька ОСОБА_2 , яка також стала проживати у зазначеній квартирі, що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с. 10), та актом КП КМР «Добробут» № 301 від 29 листопада 2022 року (а.с. 20).

У 2019 року чоловік позивача захворів, та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла свекруха позивача, ОСОБА_5 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с. 12).

Таким чином, з 08 червня 2021 року і по теперішній час у зазначеній квартирі проживає позивач із дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

5. Правові норми законодавства застосовані судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожна особа, яка проживає в Україні, має право на житло.

Питання щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, надання житла, що відноситься до комунальної власності належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (ст. ЗО Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Зміна договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї відбувається у порядку ст. 106 ЖК Української РСР , відповідно до якої повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Частина 2 ст. 64 ЖК Української РСР передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного права з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщення, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. З ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно- територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. З Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація це лише фіксація фактичного місця проживання особи вона не пов`язана з будь-якими іншими (майновими, тощо) правами особи, що зареєстрована.

Крім того, з правом користування житлом не пов`язується сама по собі реєстрація особи. Реєстрація є адміністративним актом, що лише фіксує наявність в особи законного права користування житловим приміщенням.

6. Висновки та мотиви прийнятого рішення.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного, що частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність підставі для задоволення позовних вимог, оскільки позивачка довела своє право та право спільної з ОСОБА_3 дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на проживання у спірній квартирі, в яку вони вселилися за згоди квартиронаймача, та членів родини, а саме ОСОБА_5 , - матері чоловіка позивача, та ОСОБА_3 , - чоловіка позивача, за часи їх життя, з якою позивач та спільна з ОСОБА_3 дитина, постійно проживали однією родиною, несли витрати з утримання житла, підтримання санітарних норм у ньому.

Сам факт реєстрації позивача за іншою адресою, не є підставою для спростування як факту тривалого та фактичного проживання позивача у спірній квартирі, починаючи з дати реєстрації шлюбу із членом родини квартиронаймача ОСОБА_5 , так і саме право на проживання дитини ОСОБА_3 , - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

7. Судові витрати.

Щодо стягнення судових витрат, позивачем було сплачено судовий збір при подачі позовної заяви, а у відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України, заяв про відшкодування таких вимог стороною позивача не заявлено.

На підставі ст.ст. 61, 64, 65 ЖК України, ст. ст. 12,13, 76, 81, 83, 140-141, 263-265, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , до Кам`янської міської ради «про визнання права користування житловим приміщенням», - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою АДРЕСА_2 , набуте ними за життя квартиронаймача ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , як членами її родини.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

відповідач Кам`янська міська рада, , юридична адреса реєстрації: область Дніпропетровська, місто Кам`янське, майдан Петра Калнишевського, будинок № 2.

Суддя Івченко Т. П.