Справа № 486/1201/20
Провадження №2/471/118/23
Номер рядка звіту 67
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2023 р.

Братський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді Гукової І.Б.,

за участю секретаря Холоденко І.Ю.,

позивач - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Братське цивільну справу № 471/486/1201/20/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою власністю,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічної заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою власністю подружжя.

29 березня 2023 року від первісного позивача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про відмову від позову.

Ухвалою суду від 29 березня 2023 року заяву про відмову від позову прийнято судом. Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя закрито.

Під час судового розгляду позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав вказав на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти. До цього він продав іншу квартиру та позичив у сестри кошти, яких не вистачало та придбав двокімнатну квартиру. Після розлучення дружина звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя хоча їй відомо, що квартира була придбана за його власні кошти та є його особистою власністю.

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Уколов М.І. також підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення та визнання квартири особистою власністю подружжя.

Відповідач за зустрічним позовом до суду не з`явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просили суд про відмову у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

11 жовтня 2014 року сторони зареєстрували шлюб (т. 1, а. с. 9).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.06.2017 року ОСОБА_1 придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 арк.с. 34).

14 липня 2020 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано (т.1 арк.с. 10-11).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо ж один з подружжя заявляє, що річ була куплена на її особисті кошти то тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 24 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнанняйогонедійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу,

але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Так судом встановлено, що 13 травня 2017 року ОСОБА_1 було відчужено квартиру АДРЕСА_2 . Квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2012 року та була продана за 128200,00 грн.

13 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_4 40000 грн.(т.2 арк.с.6).

Судом під час розгляду справи було допитано свідка ОСОБА_4 як показала суду, що до неї звернувся позивач із проханням позичити йому кошти, які йому не вистачає на придбання квартири. Вона погодилася надати ці кошти, але за умови, що власником квартири буде лише він. За інших умов, кошти вона б йому не позичила.

14 червня 2017 року ОСОБА_1 придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 арк.с. 34). Квартира придбана за 160900,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що спірна квартира була набута у власність позивачем в результаті відповідних правочинів купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, та не є спільною власністю подружжя.

За таких обставин позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

За нормами ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1609,00 грн.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно п.8 ч. 2 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч.8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст. 126 ГПК України аналогічний п.1ч. 2 ст.137 ЦПК України).

На підтвердження витрат на правову допомогу, позивачем надано розрахунок вартості правничої допомоги, наданої адвокатом Уколовим М.І. позивачу ОСОБА_1 в зв`язку з підготовкою та розглядом справи за його позовом на суму 20000 гривень 00 коп., згідно з квитанцією наданою позивачем послуги були сплачені та акт виконаних робіт.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу на підставі поданих представником позивача доказів, суд ураховує те, що ці судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову та складності справи.

Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 315 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1609 ( тисяча шістсот дев`ять) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок .

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 01.06.2023 року.

СуддяІ.Б. Гукова