ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4924/23 Справа № 201/8086/21 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» про зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та заборгованості за роботу у надурочний час та у святкові дні та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» про зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та заборгованості за роботу у надурочний час та святкові дні, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2017 року він прийнятий на роботу на посаду начальника технічного відділу відповідача із зазначенням тривалості робочого дня 40 годин з окладом 201 243 грн 00 коп. При цьому його було повідомлено, що фактично буде шестиденний робочий тиждень з робочим часом з 8.00 до 19.00 з перервою для відпочинку та харчування протягом однієї години, в суботу з 8.00 до 18.00 з перервою для відпочинку та харчування протягом однієї години, обґрунтовуючи це особливостями діяльності (будівництво метрополітену).

Таким чином, фактично робочий тиждень мав тривалість 59 годин на тиждень. Крім того, було зазначено, що положення статті 73 КЗпП України щодо визначення святкових та вихідних днів не застосовуються, оскільки і в ці дні позивач має працювати, однак пізніше це буде оплачено відповідно до статей 106-107 КЗпП України. Протягом трьох років було подано заяви про продовження строку дії трудового договору, про що відповідачем було винесено накази.

30 липня 2021 року йому був вручений наказ № 294-д «Про переміщення працівника», в якому зазначалось, що його робоче місце переміщається в структурний підрозділ представництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний майданчик, ствол 1) у м. Дніпро, з 31 липня 2021 року.

31 липня 2021 року він з`явився на нове робоче місце, де було з`ясовано, що йому не було належним чином обладнано робоче місце, відсутня оргтехніка, доступ до документів, не видано засобів захисту на будівництві, тобто не створені належні і безпечні умови праці. Згідно зі списком № 1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461, будівництво метрополітенів належить до робіт з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, однак всупереч вимогам статті 163 КЗпП України йому не було видано спеціального одягу та інших засобів індивідуального захисту; не було проведено медичний огляд для того, щоб визначити, що робота, яка була доручена на об`єкті, не протипоказана йому за станом здоров`я, як це вимагає частина друга статті 32 КЗпП України.

Крім того, у відповідача станом на кінець липня 2021 року був борг по виплаті йому основної заробітної плати в розмірі 445 936 грн 56 коп., що підтверджується розрахунковим листком за липень 2021 року, а також по оплаті роботи за надурочний час та у святкові дні.

Він звернувся до керівництва з питанням про виплату заборгованості по заробітній платі, оплаті роботи за надурочний час і у святкові та вихідні дні, однак отримав відповідь, що борг буде накопичуватись, а виплата заборгованості по заробітній платі буде здійснена лише після звільнення без оплати надурочного часу та часу, відпрацьованого у святкові та вихідні дні. Дізнавшись про це та враховуючи шкідливі умови праці, в які перемістили його без попередження та визначення відповідності такої роботи стану його здоров`я 02 серпня 2021 року ним було подано заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням законодавства про працю. У той же день було видано наказ № 224-к про припинення трудового договору (контракту), яким його було звільнено з посади керівника проекту на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, зазначивши в якості підстави власну заяву, в якій він просив звільнити його на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Вказував, що відповідач не мав права звільняти його за частиною першою статті 38 КЗпП України, оскільки ним було подано заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Крім того, позивачеві не було сплачено вихідну допомогу, а також заборгованість по оплаті надурочного часу та роботу у святкові та вихідні дні. Позивач зазначив, що оплата за надурочний час у період жовтня 2017 року липень 2021 року у робочі дні з понеділка по п`ятницю становить 5 997 986 грн 00 коп.; у той же період за відпрацьовані надурочні години по суботах 1 677 445 грн 00 коп. Також позивачу не було сплачено за відпрацьовані святкові та вихідні дні з урахуванням уточнень 611 846 грн 59 коп.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: змінити формулювання підстави звільнення з посади начальника технічного відділу з 02 серпня 2021 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та вважати звільненим його з посади начальника технічного відділу з 2 серпня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з приведенням даного запису в трудову книжку; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі середнього заробітку за три місяця в сумі 603 729 грн, суму заборгованості по оплаті надурочного робочого часу у будні та по суботах в сумі 7 675 431 грн, суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період січень-липень 2021 року у розмірі 13 798 грн, суму заборгованості по оплаті за роботу у святкові та вихідні дні у розмірі 611 846 грн 59 коп., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, визначивши розмір такого відшкодування.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено формулювання підстави звільнення позивача з посади начальника технічного відділу з 02 серпня 2021 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та визнано ОСОБА_1 звільненим з посади начальника технічного відділу з 02 серпня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з приведенням даного запису в трудову книжку. Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі середнього заробітку за три місяці у сумі 603 729 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2022 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 15 березня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2017 року ОСОБА_4 було подано заяву про прийняття його на роботу до АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на посаду начальника технічного відділу за строковим трудовим договором з 11 жовтня 2017 року по 10 жовтня 2018 року.

10 жовтня 2017 року АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» був виданий наказ № 92 про прийняття його на роботу на посаду начальника технічного відділу із зазначенням тривалості робочого дня 40 годин з окладом 201 243 грн 00 коп.

03 жовтня 2018 року ОСОБА_4 було подано заяву про продовження строку дії трудового договору з 11 жовтня 2018 року по 10 жовтня 2019 року, про що 08 жовтня 2018 року був виданий наказ № 30-д.

27 вересня 2019 року ОСОБА_4 було подано заяву про продовження строку дії трудового договору з 11 жовтня 2019 року по 10 жовтня 2020 року, про що 01 жовтня 2019 року було видано наказ № 57-д.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_4 було подано заяву про продовження строку дії трудового договору з 11 жовтня 2020 року по 10 квітня 2021 року, про що в той же день було видано наказ № 120-д.

08 квітня 2021 року ОСОБА_4 було подано заяву про продовження строку трудового договору з 11 квітня 2021 року по 10 липня 2021 року, на підставі якої 09 квітня 2021 року було видано наказ № 118-д.

06 липня 2021 року ОСОБА_4 було подано заяву про продовження строку трудового договору з 11 липня 2021 року по 10 жовтня 2021 року, на підставі якої 09 липня 2021 року було видано наказ № 258-д.

30 липня 2021 року ОСОБА_5 було вручено наказ № 294-д «Про переміщення працівника», в якому зазначалось, що його робоче місце переміщається в структурний підрозділ представництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний майданчик, ствол 1) у м. Дніпро з 31 липня 2021 року. У той же день йому видали розпорядження-повідомлення № 4, згідно з яким він був зобов`язаний передати закріплені за ним матеріальні цінності, а саме: ноутбук (інв. № 685), монітор (інв. № 686), стаціонарний телефон (інв. № 560) адміністратору системи ОСОБА_6 (а.с. 35-36, . 1)

02 серпня 2021 року ОСОБА_4 було подано заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці», а також частини другої статті 32 КЗпП України (а.с. 53-56, т. 1).

Заяву було прийнято та зареєстровано в журналі під номером 2605 від 02 серпня 2021 року.

У той же день було видано наказ № 224-к про припинення трудового договору (контракту), яким позивача було звільнено з посади керівника проекту на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, зазначивши в якості підстави його власну заяву, в якій він просив звільнити його на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (а.с. 57, т. 1).

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції послався на те, що ця вимога є передчасною.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Рішенням суду у цій справі було встановлено, що позивачем доведено факт того, що мало місцем порушення законодавства про працю та умов трудового договору, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги передбаченої статтею 44 КЗпП України є обґрунтованими.

Колегія суддів, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов до висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Колегія суддів, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, з огляду на характер заборгованості (вихідна допомога), дій позивача та відповідача, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 60 372,9 грн, тобто 10 % від стягнутої суми вихідної допомоги.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21 (провадження № 61-6807св22).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 60 372,9 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 60 372,9 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: