Справа № 369/4026/23
Провадження № 2/369/3523/23
27.11.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу № 369/4026/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,я, в якому просив суд визнати квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, встановивши, що кожному з них належать по 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 червня 1997 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, зроблено актовий запис № 275.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2022 року, справа № 369/5235/21, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період перебування у шлюбі, а саме 27 лютого 2017 року, подружжям на підставі договору купівлі-продажу, за спільні сімейні кошти, була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на відповідача.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, квартири.

Враховуючи наведене, позивач звернувся з позовом до суду.

27.04.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.08.2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

27.11.2023 року представник позивача через канцелярію суду подав заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи без участі позивача та його представника, не заперечив проти ухвалення судового рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим місцем проживання у встановленому законом порядку.

За згодою представника позивача суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі ст.ст. 280-281 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентуєтьсястаттею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Як встановлено з матеріалів справи, 06 червня 1997 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, зроблено актовий запис № 275.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2022 року, справа № 369/5235/21, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період перебування у шлюбі, а саме 27 лютого 2017 року, подружжям на підставі договору купівлі-продажу, за спільні сімейні кошти, була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на спірну квартиру було зареєстровано на відповідача.

Даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи договором купівлі-продажу квартири від 27.02.20217 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.02.2017 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24.

Отже, придбане нерухоме майно відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Таким чином, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 по частини кожному.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 60, 69, 71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири, загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири, загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві гривні) 00 копійок.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено: 04.12.2023 року.

Суддя А.В. Янченко