Провадження № 22-ц/4808/518/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Працун В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2023 року, ухвалене судом у складі судді Пастернак І.А.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

В вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що з 19.06.2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від спільного подружнього життя мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначив, що дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні. Причиною розірвання шлюбу є те, що вони з відповідачкою не змогли створити міцної сім`ї, мають різні погляди на життя, між ними склались неприязні стосунки, а систематичні конфлікти і непорозуміння призвели до припинення подружніх стосунків.

Зазначив, що кожен живе своїми інтересами, а тому подальше перебування у шлюбі є недоцільним. Малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу залишається проживати з батьком.

Просив суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , що зареєстрований 19.09.2019 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Івано-Франківській області, актовий запис №1106. Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу залишити проживати з позивачем.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2023 року заявлені вимоги позивача задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19.06.2019 року у Івано-Франкіському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис за №1106, розірвано. Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з батьком ОСОБА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2023 року, справу направити на новий розгляд до Ковпаківського районного суду м. Суми за місцем останнього відомого місця реєстрації проживання скаржниці.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повинен був направити справу на розгляд за місцем останнього відомого місця проживання відповідачки, оскільки на даний час вона не має зареєстрованого місця проживання в Україні.

Заперечує проти ухвали про відкриття провадження від 09 вересня 2022 року, та зазначила, що в позовній заяві позивачем вказано адресу її проживання: АДРЕСА_1 , що є необґрунтованим, оскільки вона на протязі десяти років не має місця реєстрації в Україні. Останнім місцем її реєстрації є АДРЕСА_2 , яку було припинено приблизно у 2012 році.

Вважає, що суд першої інстанції невірно керувався положенням ч. 2 ст. 28 ЦПК України, оскільки позивачем до позовної заяви не додано доказів того, що він не спроможний виїхати до іншого міста чи те, що на його утриманні перебувають малолітні/неповнолітні діти. Місце реєстрації їх малолітнього сина за місцем проживання позивача не є підтвердженням того, що дитина знаходиться повністю на його утриманні, оскільки даний факт підтверджується лише довідкою з ЦНАПу, актом обстеження умов проживання дитини, який складається Службою у справах дітей.

Зазначає, що справа повинна розглядатися за загальним правилом підсудності відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, тобто за місцем реєстрації відповідача. Суд першої інстанції мав зробити запит у відповідні органи щодо місця реєстрації відповідачки. В матеріалах справи є відповідь ВОМІРМП УДМСУ в Івано-Франківській області щодо місця реєстрації ОСОБА_2 , де зазначено «без реєстрації». Суд першої інстанції не проявив сумлінності, не зробив запити в інші державні органи для пошуку майна відповідачки чи останнього відомого місця проживання, щоб визначити підсудність справи відповідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України.

Зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано постановив ухвалу про відкриття провадження, порушивши положення п.1 ч. 1 ст. 31, ч. 9 ст. 187 ЦПК України, які зобов`язують суд передати справу до іншого суду згідно належної територіальної юрисдикції.

Крім того зазначила, що її неналежно повідомлено про відкриття провадження та відсутнє повідомлення про судове засідання призначене на 05.10.2022 року, оскільки відсутнє оголошення на сайті судової влади.

Скаржниця посилається на те, що у відзиві на позов її представником було заявлено клопотання про надання терміну на примирення між сторонами шість місяців, необхідність надання строку в шість місяців скаржницею було обґрунтовано тим, що вона тимчасово проживає в ФР Німеччина, право на проживання діє до 18.04.2023 року і після цього вона зможе повернутися в Україну для примирення з чоловіком, але судом не було враховано дані обставини та зупинено провадження у справі з наданням терміну на примирення строком на два місяці.

Посилається на те, що при розгляді справи судом не розглянуто та не враховано стан життя та інтереси дитини, не враховано правову позицію викладену в постанові Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року.

Зазначає, що рішення ухвалено на основі припущень, оскільки твердження позивача, що сторони не підтримують шлюбних (сімейних) відносин не підтверджено належними доказами. Вказала, що до липня 2022 року вони з позивачем мали шлюбні відносини, спільне домогосподарство орендували житло та проживали разом постійно до 2021 року, а в 2022 році проживали разом періодично. В липні 2022 року через загрозу військових дій та скрутне економічне становище вона була змушена зі згоди позивача виїхати за кордон.

З невідомих їй причин позивач обірвав з нею зв`язок, про наміри розлучитися він їй не повідомляв. Пізніше, перебуваючи в Німеччині їй стало відомо про відкрите провадження по даній справі. За кордон виїхала з 13-річним сином ОСОБА_4 , а спільного з позивачем 3-річного сина ОСОБА_5 не взяла із собою, бо не мала впевненості, що нормально облаштується в Європі. Але Коли в Німеччині їй надали житло і призначили стабільні соціальні виплати, вона запропонувала позивачу привезти сина ОСОБА_5 на кордон України з Польщею, щоб вона змогла забрати його до Німеччини, але позивач відмовився.

Відповідачка посилається на те, що в межах даного провадження суд не мав права вирішувати питання щодо місця проживання дитини. Розгляд справ щодо визначення місця проживання дитини відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України здійснюється за участю органу опіки та піклування, але судом вирішено це питання в неналежний спосіб, чим порушено рівноправність батьківських прав, а саме її права як матері, передбачені ст. 141 СК України.

Посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу в порушення п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження, оскільки питання щодо визначення місця проживання дитини відноситься до справ із сімейних відносин.

Крім того зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 378 ЦПК України нею було подано клопотання про перенесення розгляду справи до іншого суду, яке було відправлено нею 06.02.2023 року та надійшло до суду 08.02.2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що підсудність вибрана правильно, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України останнє відоме місце перебування скаржника було саме Івано-Франківськ, оскільки шлюб було зареєстровано в Івано-Франківську, сторони як подружжя орендували житло та мали спільний побут саме в Івано-Франківську. Скаржниця наголошує на тому, що їй замало було двох місяців на примирення, оскільки її право на проживання в Німеччині закінчується 18.04.2023 року, однак станом на 24.04.2023 року у нього відсутня інформація про те, чи повернулась скаржниця до України, на зв`язок не виходила.

Звертає увагу суду на те, що позивач в позовній заяві не просив встановити місце проживання дитини з батьком, оскільки спір не про визначення місця проживання дитини, а про розірвання шлюбу, разом з тим була вимога залишити дитину проживати разом з батьком, оскільки мати виїхала за кордон без дитини.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнала, проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена через підсистему «Електронний суд».

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідача по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально. Також, враховуючи те, що малолітня дитина сторін проживає із батьком, дійшов висновку, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слід залишити проживати разом із батьком.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 19.06.2019 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 .

Від даного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві зазначив, що сімейних стосунків з відповідачкою не підтримує, шлюб існує формально.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2022 року сторонам надавався строк для примирення строком на два місяці.

Згідно із статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За положеннями частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву, який було подано представником відповідачки, відповідачка просила суд дати шестимісячний строк для примирення.

Одночасно згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2022 року судом сторонам надавався строк для примирення строком на два місяці. Тобто, судом першої інстанції вживалися заходи для примирення сторін.

Після закінчення строку на примирення від сторін на адресу суду не надходило заяв про продовження строку для примирення, чи заяви про те, що сторони примирилися.

Шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таких обставин судом не встановлено.

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) вказав, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення проживати дитини з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд зазначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, позивач зазначив, що дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з батьком та просив суд після розірвання шлюбу залишити проживати з батьком.

У відзиві на позовну заяву відповідачкою, в інтересах якої діяв представник, будь-яких заперечень щодо залишення малолітньої дитини проживати з батьком після розлучення не зазначено.

Як встановлено під час розгляду справи, відповідачка виїхала за межі України у липні 2022 року, а малолітній їх син залишився проживати з батьком в Україні. На ці обставини, позивачка посилається в апеляційній скарзі.

Оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли, то суд першої інстанції не міг вирішувати питання визначення місця проживання дитини, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, так як дитина проживає з батьком.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Водночас місцевим судом під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дитини.

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з батьком, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживає з батьком, залишив проживати дитину з ним, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув вимоги про визначення місця проживання дитини в порушення вимог ч.4 ст.19, ст.161 Сімейного Кодексу України не заслуговують на увагу. Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_2 , що у разі спору вона не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання їх малолітнього сина.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2022 року про відкриття провадження у справі не відповідає вимогам закону, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом позову є розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з вимогами про розірвання шлюбу, позивач зазначив своє місце проживання: АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальної юрисдикції Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, місце проживання відповідачки: АДРЕСА_1 , що відноситься до територіальної юрисдикції Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області .

Позовна заява позивача не містить посилань на подання позову за альтернативною підсудністю.

Суд відкриває провадження згідно зі статтею 187 ЦПК України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 та пунктом 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги». Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 до цих Правил.

Відповідно до частин шостої, восьмої, дев`ятої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу (ч.8 ст.187 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи 09 вересня 2022 року судом було скеровано запит до ВОМІРМП УДМС Івано-Франківській області стосовно реєстрації ОСОБА_2 .

На вказаний запит надійшла відповідь, згідно якої ОСОБА_2 «без реєстрації».

Відповідно до ч. 10 ст.187 ЦПК України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб- порталі судової влади України.

З урахування викладеного, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у відкритті провадження у справі, судом було виконано вимоги ч.ч.6, 10 ст.187 ЦПК України, ухвала суду про відкриття провадження відповідає вимогам, встановленим ст.187 ЦПК України.

Посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції мав би зробити запити в інші державні органи, задля пошуку відповідача чи майна відповідача або останнього відомого місця проживання не заслуговують на увагу, оскільки позивач у позовній заяві не посилався на подання позову відповідно до частин 9 або 10 статті 28 ЦПК України.

Що стосується посилання скаржниці на неналежне повідомлення її про початок провадження, апеляційний суд зазначає наступне.

В матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачкою копії позовної заяви та копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, які надсилалися судом на адресу, яка зазначена у позовній заяві.

Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2022 року було відкрито провадження та суд ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання було призначено на 05 жовтня 2022 року на 9 год 00 хв.

05 жовтня 2022 року судове засідання було відкладено на 21 листопада 2022 року на 11 год 00 хв.

Відповідачку про дату, час та місце судового засідання було повідомлено на веб-порталі судової влади, що відповідає вимогам ч.11 ст.128 ЦПК України. 01 листопада 2022 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 ознайомився з матеріалами справи та зробив фотокопії матеріалів справи (а.с.20).

21 листопада 2022 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.23, 24).

Судове засідання, яке було призначено на 21 листопада 2022 року було відкладено на 07 грудня 2022 року, про, що був повідомлений представник відповідачки (а.с.25, 26).

05 грудня 2022 року представником відповідачки надано відзив на позовну заяву та заявлено клопотання про надання строку у шість місяців (а.с.31-34).

В матеріалах наявна розписка представника відповідачки про те, що він повідомлений про судове засідання, яке призначено на 06 лютого 2023 року на 13 год 30 хв.

06 лютого 2023 року від представника відповідачки на адресу Івано-Франківського міського суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.42).

Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки цій особі. Таким чином скаржниця була повідомлена про дату, час та місце судового засідання, яке призначено на 06 лютого 2023 року на 13 год 30 хв.

В матеріалах справи відсутні докази того, що суд першої інстанції повідомляв відповідачку про судове засідання, яке було призначено на 05 жовтня 2022 року на 9 год 00 хв. Однак ця обставина не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки при подальшому розгляді справи позивачка повідомлялася про розгляд справи відповідно до вимог ЦПК України і її інтереси в суді представляв її представник.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув в спрощеному провадженні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки як зазначалося вище, позивачем не заявлялися вимоги про визначення місця проживання дитини і відповідно до ч.4 п.1 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Позивачем заявлено вимогу про розірвання шлюбу, вимог про визначення судом місця проживання дитини позивачем не заявлялося, тому суд відповідно до вимог ЦПК України розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Щодо підстав скасування рішення суду та направлення справи за підсудністю до Ковпаківського районного суду м. Суми, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ні відповідачкою ні її представником не заявлялося клопотання про передачу справи до іншого суду за підсудністю.

Апеляційний суд не приймає до уваги клопотання відповідачки про передачу справи до Ковпаківського районного суду м. Сум, яке відправлено на адресу суду першої інстанції 06 лютого 2023 року і отримано судом 08 лютого 2023 року, тобто після ухвалення судом першої інтсанції рішення, враховуючи наступне.

Скаржниця та її представник були обізнані про розгляд справи у суді першої інстанції . Представники відповідачки 01 листопада 2022 року та 21 листопада 2022 року знайомилися з матеріалами справи. У відзиві на позовну заяву, який подано представником відповідачки адвокатом Геник А.В., не заявлено клопотання про передачу справи на розгляд іншому суду за останнім місцем реєстрації проживання відповідачки. Відповідачка та її представник були обізнані про судове засідання, яке було призначено на 06 лютого 2023 року на 13 год 30 хв. Представник відповідачки направив суду заяву 06 лютого 2023 року про розгляд справи без його участі, в якій просив суд позовну заяву залишити без задоволення, «у зв`язку із аргументами, які викладені в письмових пояснення, які міться в матеріалах справи».

Відповідачка має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, дата реєстрації 17 листопада 2022 року.

Відповідно до п.24 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка затверджена рішенням Вищої ради правосуддя 17 скрпня 2021 року №1845/0/15-21, підсистема «Електронний суд» (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.

Тобто з 17 листопада 2022 року відповідачка могла подавати клопотання через підсистему «Електронний суд»

В клопотанні, яке надішло до суду першої інстанції 08 лютого 2023 року, зазначено дату складання 12 листопада 2022 року, а поштою відправлено з Києва лише 06 лютого 2023 лютого в день розгляду справи судом. Відповідачкою до апеляційної скарги не додано доказів, які б підтверджували, що у неї не було можливості надати таке клопотання через підсистему «Електронний суд» або інші поважні причини, які б унеможливлювали її через свого представника надати таке клопотання до ухвалення оскаржуваного рішення. Так само суду не надано доказів того, що відповідачкою було розірвано договір на надання правової допомоги з її адвокатом до ухвалення судового рішення та її представник ОСОБА_8 , який наддав суду заяву про розгляд справи без його участі та не зазначив про наявність будь-яких клопотань, не мав права представляти її інтереси в суді. З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення на підставі ст.378 ЦПК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено31 травня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева