КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/2724/21 Головуючий у І інстанції - Ольшевська І.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/2167/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини,-

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд до ОСОБА_1 з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2013 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 238 712,22 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що внаслідок невиконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину у відповідача утворилась заборгованість по виплаті аліментів, яка станом на кінець грудня 2020 року становить 238 712,22 грн.

Посилаючись на частину першу статті 196 СК України позивач навела розрахунок суми пені за прострочення аліментів у розмірі 238 712,22 грн.

На підставі викладеного позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2013 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 238 712,22 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 387,12 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки позивачем повідомлено суду невірну адресу його проживання, що позбавило його можливості надати свої заперечення та контррозрахунок пені.

Також вказує про порушення місцевим судом правил визначення територіальної підсудності справ, відповідачі за якими зареєстровані на окупованій території, а саме статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Зазначає, що до березня 2021 року не знав про відкрите відносно нього виконавче провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 20 січня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , оскільки виконавче провадження НОМЕР_4 було відкрито на підставі заяви позивача, в якій ОСОБА_3 надала неправдиві відомості щодо місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Про виконавче провадження дізнався після телефонного дзвінка державного виконавця у березні 2021 року.

Звертає увагу суду, що розрахунок заборгованості, на який посилався суд у своєму рішенні, проведений невірно, оскільки при розрахунку розміру аліментів державний виконавець помилково виходив з відомостей про середню зарплату працівника для регіону міста Києва через те, що позивачем надано невірну адресу проживання відповідача.

Зауважує, що починаючи з 15 травня 2012 року по теперішній час орендує одну кімнату у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вересня 2013 року, а з серпня 2014 року, що підтверджується заявою ОСОБА_3 про надання розрахунку та повідомленням з місця роботи боржника.

До апеляційної скарги долучив інший розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 07 липня 2022 року, згідно якого заборгованість відповідача за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2020 року складала 118 912,50 грн. Станом на 07 липня 2022 року загальний розмір заборгованості становить 171 997 грн.

Посилався на те, що розмір пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини з урахуванням розміру заборгованості у сумі 118 912,50 грн становить 1 040 231,39 грн.

Після отримання перерахунку заборгованості 08 липня 2022 року сплатив всю суму заборгованості.

Позивач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання відповідачем судового рішення в нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів за період вересня 2013 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 238 712,22 грн.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявності заборгованості перед позивачем по сплаті аліментів, а також не спростовано нараховану суму пені.

Проте, колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 10 лютого 2006 року (а.с. 13).

Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01 жовтня 2009 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №188.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Луганська №2-709/12 від 24 квітня 2012 року державною виконавчою службою Голосіївського районного управління юстиції 23 січня 2015 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалася на вимоги статті 196 СК України, згідно якої розмір пені за прострочення сплати аліментів не повинен перевищувати 100% заборгованості, та просила суд стягнути з відповідача суму пені у розмірі заборгованості по аліментам, яка за період з вересня 2013 року по 31 грудня 2020 року складає 238 712,22 грн.

Заперечуючи проти наданого позивачем розрахунку, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зауважує, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості надати свої заперечення та контррозрахунок пені в суді першої інстанції.

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У зв`язку з цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Якщо місце перебування відповідача в справах за позовами про стягнення аліментів або про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, невідоме, суд ухвалою оголошує його розшук. Розшук проводиться органами Національної поліції України, а витрати на його проведення стягуються з відповідача в дохід держави за рішенням суду (частина перша статті 132 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

У разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи (частина шоста статті 187 ЦПК України).

Нормами частини десятої вказаної статті передбачено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року відкрито провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_3 вказано місце проживання відповідача: АДРЕСА_3 .

Судом першої інстанції 01 лютого та 23 лютого 2021 року здійснено запити до щодо встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача, у відповідь на які отримано інформацію, що ОСОБА_1 зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 не значиться.

Відомості про місце реєстрації проживання або перебування фізичної особи ОСОБА_1 у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, місцевим судом відкрито виконавче провадження за останньою відомою адресою місця проживання відповідача, зазначеною у позовній заяві, а отже не порушено правил підсудності, як на це посилається апелянт.

Надіслання процесуальних документів, в тому числі повісток, ОСОБА_1 судом здійснювалось за адресою, вказаною у позовній заяві.

У матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача на поштову адресу, також як і відсутні докази повідомлення останнього за допомогою телефонного зв`язку та шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, 02 серпня 2021 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та ухвалив рішення, не перевіривши при цьому отримання судової повістки ОСОБА_1 , що позбавило останнього можливості надати заперечення та подати відповідні докази, на їх підтвердження.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, апеляційний суд приймає долучені відповідачем до апеляційної скарги докази.

Законом України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Окрім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини.

У статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Водночас, повинні бути в наявності дві складові для застосування вказаної відповідальності:

- заборгованість виникла зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками (нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на дитину відповідно до частини першої статті 189 Сімейного кодексу України);

- наявність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, що призвели до виникнення заборгованості.

За наявності цих складових стягувач має право звернутись з позовною заявою до суду про стягнення неустойки за несплату (пені) аліментів. На підставі даних про обчислення виконавцем розміру заборгованості за аліментами, стягувач повинен самостійно розрахувати розмір цієї неустойки.

Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім (частина третя статті 196 СК України).

До відповідальності не можна притягнути платника аліментів, якщо заборгованість за аліментами утворилася з незалежних від платника аліментів причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо (пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, розмір заборгованості зі сплати аліментів має бути розрахований державним виконавцем, на виконанні якого перебуває виконавче провадження про стягнення аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) НОМЕР_4/10 від 06 січня 2021 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_1 за період з вересня 2013 року по 31 грудня 2020 року складає 238 712,22 грн.

Саме цей розрахунок суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, 26 серпня 2014 року ПАТ «Вернум Банк» було повідомлено ОСОБА_3 , що у зв`язку зі звільненням 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 відрахування аліментів на підставі виконавчого листа №2-709/12 від 24 квітня 2012 року у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно до погашення заборгованості установою банку припиняються.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 10 серпня 2018 року про надання Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва розрахунку заборгованості, з 22 серпня 2014 року за ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів (повідомлення з попереднього місця роботи боржника додається).

06 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві із заявою про перерахунок заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості від 07 липня 2022 року Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві заборгованість ОСОБА_1 за період з серпня 2014 року по червень 2022 року складає 171 997 грн.

За період з серпня 2014 року по грудень 2020 року включно заборгованість становить 118 912,50 грн.

Відомості щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів до серпня 2014 року відсутні.

Даний розрахунок станом на час вирішення справи судом є дійсним та ніким не скасований, а отже може бути використаний для обрахунку розміру пені за прострочення сплати аліментів відповідачем за період до грудня 2020 року включно.

Відповідно до копії квитанції №ПН2754930 від 08 липня 2022 року ОСОБА_1 сплатив заборгованість за аліментами по ВП НОМЕР_5 у розмірі 171 997 грн, а отже визнав наявність та розмір заборгованості, нарахованої згідно розрахунку від 07 липня 2022 року.

За змістом частини першої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Матеріалами справи встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім не спростовано, оскільки відповідачу було відомо про рішення суду щодо стягнення з нього аліментів та про наявну заборгованість, як зазначає відповідач, з березня 2021 року, разом з тим він не вчинив всіх можливих дій, щоб погасити заборгованість та виконувати рішення суду в добровільному порядку, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Таким чином, виходячи з того, що згідно розрахунку від 07 липня 2022 року заборгованість по сплаті аліментів за період з серпня 2014 року по грудень 2020 року становить 118 912,50 грн, провівши розрахунок за формулою ?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), колегія суддів доходить висновку, що загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів складає 1 040 231,39 грн, що перевищує 100% заборгованості, а тому підлягає зменшенню до 118 912,50 грн та стягненню з відповідача на користь позивача.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 1 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вищезазначеними процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів, зважаючи на наявний у матеріалах справи розрахунок (перерахунок) заборгованості, який підтверджує існування у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів з урахуванням відомостей про місце його проживання та щодо працевлаштування за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 118 912,50 грн, вважає, що наявні всі підстави для задоволення позову частково та стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 118 912,50 грн.

Отже, суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності відповідача та доказів його належного повідомлення, порушив конституційне право відповідача на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати докази та навести доводи, у зв`язку з чим не дотримався вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що призвело до неправильного вирішення справи та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частин першої та шостої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Таким чином, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 189,12 грн. За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави 1 797,14 грн.

А отже, зважаючи на положення частини десятої статті 141 ЦПК України, колегія суддів уважає за необхідне компенсувати ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги за рахунок держави 608,02 грн (1 797,14 - 1 189,12).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2012року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 118 912,50 грн.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 608,02 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник