провадження № 22-ц/824/6587/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Сікачьовим Сергієм Миколайовичем, на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у справі за позовом Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої діями працівника,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ДП «Управління ВОХОР» звернулося до суду із вищезазначеним позовом.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Державне підприємство «Управління відомчої воєнізованої охорони» (далі - ДП «Управління ВОХОР») створено Міністерством енергетики та вугільної промисловості для забезпечення охорони об`єктів паливно-енергетичного комплексу, яке відповідає загальним до охоронного підприємства та спеціальним (технічним) вимогам щодо охорони цих об`єктів. Підприємство діє на підставі Положення, затвердженого наказом Мінпаливенерго України № 480 від 08.10.2007 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 листопада 2007 за № 1262/14529 (далі-Положення) та Статуту.

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001581, яке виділено з матеріалів досудового розслідуванні № 0002417 від 01.11.2015 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України проведеного Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України встановлено, що внаслідок протиправних дій колишніх посадових осіб ДП «Управління ВОХОР» генерального директора ОСОБА_1 (призначеного на посаду 23.12.2013 і звільненого 22.10.2015) і першого заступника генерального директора ОСОБА_2 (призначеного на посаду 26.11.2013 і звільненого 31.05.2016) цьому державному підприємству завдано матеріальних збитків.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні було передано на розгляд до Подільського районного суду міста Києва 02.06.2017, який відкрив судове провадження - справа № 758/7359/17 щодо обвинувачення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України. ДП «Управління ВОХОР» надано статус потерпілого в цьому провадженні, у зв`язку з тим, що внаслідок злочинних дій вищезазначених осіб завдано матеріальні збитки (майнову шкоду).

ДП «Управління ВОХОР» відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, як потерпілим, подано і прийнято судом цивільний позов про стягнення з цивільних відповідачів солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ДП «Управління ВОХОР» кошти в сумі 3 043 700,00 грн. (три мільйона сорок три тисячі сімсот грн.) для відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинених кримінальних правопорушень.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12.08.2021 за клопотанням ОСОБА_1 кримінальне провадження за № 0001581 від 22.05.2017 в частині обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367 КК України - закрито та звільнено його як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

При цьому в ухвалі судом роз`яснено право ДП «Управління ВОХОР» звернутися із таким позовом у порядку цивільного судочинства.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 3 043 700 грн. 00 коп. для відшкодування майнової шкоди, яка становить солідарну відповідальність у вчиненні правопорушення, а також витрати на сплату судового збору у розмірі 45 655 грн. 50 коп.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року позов Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої діями працівника - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») у відшкодування майнової шкоди грошові кошти у розмірі 3 043 700 (три мільйони сорок три тисячі сімсот) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») судовий збір у сумі 45 655 (сорок п`ять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 50 копійок.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Сікачьова Сергія Миколайовича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У обґрунтування апеляційної скарги зазначав про те, що виходячи з обставин справи, наведених в обвинувальному акті від 31 травня 2017 року, за рішенням суду на ОСОБА_1 може бути покладена матеріальна відповідальність за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству його неправомірними діями, як керівником ДП «Управління ВОХОР» у повному розмірі такої шкоди, яка становить 941 632 грн., а не 3 043 700 грн. 00 коп., як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

На думку апелянта, без надання позивачем первинної бухгалтерської документації, у якій зафіксовані факти здійснення фінансово-господарських операцій на підприємстві, а також доказів, які б підтверджували факт підписання відповідачем вказаних документів,та без дослідження цих доказів судом й надання їм оцінки, не можливо стверджувати про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Апелянт вважає, що висновки, вказані в акті позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Управління ВОХОР» за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2016 року від 12 вересня 2016 року № 15-21/39, проведеної на підставі ухвал Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року у справі № 757/34929/16-к, від 04 серпня 2016 року у справі № 757/37575/16-к та від 18 серпня 2016 року у справі №757/40249/16-к у кримінальному провадженні від 01 листопада 2015 року №0002417 у розумінні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України не є належним доказом наведених у ньому обставин. Вказує, що оскільки Висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28 жовтня 2016 року № 16219/16-45 є похідним від акту ревізії № 15-21/39 від 12 вересня 2016 року, яким встановлено нанесення збитків ДП «Управління ВОХОР» у сумі 3 043 700 грн., вказаний висновок також не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

27 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві ДП «Управління «ВОХОР» просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року - без змін.

При цьому позивач зазначав, що за клопотанням ДП «Управління «ВОХОР» суддею Подільського районного суду м. Києва Будзан Л.Д. було надано належним чином завірені копії матеріалів, які містилися у судовій справі № 758/7359/17 з обвинувачення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Окрім того, до доказів по справі, на думку позивача, також належить ухвала Подільського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року по справі № 758/7359/17 про закриття провадження по кримінальній справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, яка не була оскаржена в установленому законом порядку та набула чинності.

Позивач вказує, що апелянт у порушення вимог ст. 356 ЦПК України не вказує, в чому полягає неповнота встановлених обставин, які саме дані інших експертиз підтверджують необґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Звертає увагу апеляційного суду на те, що апелянтом, окрім того, не спростовано дані судово-економічної експертизи від 28 жовтня 2016 року № 16219/16-45, якою встановлено нанесення збитків ДП «Управління ВОХОР» у сумі 3 043 700 грн. 00 коп. Внаслідок перерахування коштів ТОВ «Вулкан секьюріті груп» в рамках договору № 113/06-01 від 01 червня 2015 року.

Також позивач наголошував, що аналіз судової практики показує, що матеріали кримінального провадження розглядаються як доказ при вирішенні інших справ. Поряд з цим, зазначає, що ухвали Подільського районного суду м. Києва, якими дозволено проведення позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Управління «ВОХОР», і на підставі якої складено акт від 12 вересня 2016 року, з 2016 року і до моменту закриття кримінального провадження у 2021 році - не оскаржені апелянтом у кримінальному провадженні та їх порушення не доведено у кримінальному провадженні.

Окрім того, вказує, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи, причини неявки суду не повідомив і відзиву не надав.

В судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доказах.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із копією контракту № 20-е/13 з керівником Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» від 23.12.2013 року ОСОБА_1 був найманий (призначений) на посаду Генерального директора Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» на термін з 23 грудня 2013 року по 22 грудня 2018 року включно.

Згідно з копією наказу ДП «Управління ВОХОР» № 41 від 22.11.2013 року ОСОБА_1 з 22 листопада 2013 року приступив до виконання виконуючого обов`язків Генерального директора Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони».

Згідно з копією наказу ДП «Управління ВОХОР» № 71 від 23.12.2013 року ОСОБА_1 довів до відома колективу, що його призначено на посаду Генерального директора Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» з 23 грудня 2013 року на умовах укладеного контракту.

Як вбачається з копії наказу Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» № 71-к від 19.02.2016, ОСОБА_1 з 22 лютого 2016 року звільнено з посади заступника генерального директора ДП «Управління ВОХОР» за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.

Згідно копії обвинувального акту від 31.05.2017 року у кримінальному провадженні №0001581, внесеному 22.05.2017 року до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шкода завдана кримінальними правопорушеннями на загальну суму 3 043 700, 00 гривень.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 12.08.2021 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Звільнено ОСОБА_1 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001581 від 22.05.2017 року в частині обвинувачення ОСОБА_1 , за ч. 2 ст. 367 КК України, закрито. Цивільний позов ДП «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики вугільної промисловості України про відшкодування матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням в частині позовних вимог до ОСОБА_1 - залишено без розгляду, із роз`ясненням права звернутися із таким позовом у порядку цивільного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не зважаючи на те, що в частині обвинуваченого ОСОБА_1 було закрито кримінальне провадження та звільнено його від кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну його діями майнову шкоду позивачу у розмірі 3 043 700 (три мільйони сорок три тисячі сімсот) гривень 00 копійок.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 753/7281/15-ц встановлено, що законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Крім того, відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України обов`язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Відповідно до роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.

Пунктом 9 вказаної постанови передбачено, що матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом (пункти 3, 4, 8 статті 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10 КПК).

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд повною мірою погоджується з судом першої інстанції в частині висновків суду про те, що закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати заподіяну його діями шкоду позивачу.

Посилання апелянта на неналежність доказів щодо встановлення його вини та розміру шкоди, зібрані у кримінальному провадженні апеляційний суд оцінює критично, оскільки вказані доводи не були спростовані відповідачем жодними належними та допустимими доказами. При цьому, жодних клопотань щодо призначення експертизи в межах цивільного провадження для спростування вимог позивача та підтвердження обґрунтованості власних заперечень відповідачем не заявлялося.

Заперечення апелянта на ухвали суду, постановлені в кримінальному провадженні щодо надання дозволу на проведення позапланової виїзної ревізії, колегія суддів апеляційного суду також до уваги не бере, зважаючи на відсутність відомостей щодо оскарження та/або скасування таких ухвал в установленому законом порядку.

Отже, переглядаючи справу апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що в даному випадку наявні: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника, а тому доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, що є підставою для відмови у позові у повному обсязі не заслуговують на увагу.

Поряд з цим, апеляційний суд не може погодитися з визначеним судом першої інстанції розміром матеріальної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача 3 043 700, 00 гривень, виходив з того, що згідно копії обвинувального акту від 31.05.2017 у кримінальному провадженні №0001581, внесеному 22.05.2017 до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шкода завдана кримінальними правопорушеннями, вчиненими останніми завдана на загальну суму 3 043 700, 00 гривень.

Однак суд першої інстанції помилково не звернув увагу на ту обставину, що 3 043 700, 00 гривень є загальною сумою коштів, перерахованих ДП «Управління ВОХОР» на рахунок ТОВ «ВУЛКАН СЕКЬЮРІТІ ГРУП».

При цьому, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що своїми умисними діями, що виразилися у неналежному виконанні службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинили тяжкі наслідки інтересам держави, внаслідок яких (службової недбалості) останнім особисто було заподіяно збитків лише у розмірі 941 632 грн. 00 коп. (т.1, а.с.133).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

А відтак, ураховуючи вищевикладене, з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») у відшкодування майнової шкоди підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 941 632 грн. 00 коп.

При цьому, колегія суддів критично розцінює доводи позивача з приводу наявності у ОСОБА_1 та іншого обвинуваченого ОСОБА_2 солідарної відповідальності, оскільки обвинувачення ОСОБА_1 згідно обвинувального акту не ґрунтувалося на спільності його дій з ОСОБА_2 , а отже відповідач не звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну саме його безпосередніми діями. Крім того, у даному випадку відсутня така обов`язкова ознака солідарного зобов`язання, як неподільність предмета зобов`язання, оскільки винність дій відповідача та розмір шкоди, що була заподіяна позивачу саме його злочинними діями була чітко визначена обвинувальним актом від 31 травня 2017 року.

За таких обставин заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») у відшкодування майнової шкоди грошових коштів у розмірі 3 043 700 (три мільйони сорок три тисячі сімсот) гривень 00 копійок слід змінити, зменшивши розмір відшкодування майнової шкоди до 941 632 (дев`ятсот сорока однієї тисячі шістсот тридцяти двох) грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення розміру майнової шкоди, а відтак, доводиапеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру відшкодування майнової шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню на 31 %, заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») судового збору у сумі 45 655 (сорок п`ять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 50 копійок небхідно змінити, зменшивши розмір судового збору за розгляд справи судом першої інстанції до 14 153 (чотирнадцяти тисяч ста п`ятдесяти трьох) грн. 21 коп.

Окрім того, зважаючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на 69 %, з Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 43 830 (сорок три тисячі вісімсот тридцять) грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Сікачьовим Сергієм Миколайовичем, - задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») у відшкодування майнової шкоди грошових коштів у розмірі 3 043 700 (три мільйони сорок три тисячі сімсот) гривень 00 копійок - змінити, зменшивши розмір відшкодування майнової шкоди до 941 632 (дев`ятсот сорока однієї тисячі шістсот тридцяти двох) грн. 00 коп.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») судового збору у сумі 45 655 (сорок п`ять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 50 копійок - змінити, зменшивши розмір судового збору за розгляд справи судом першої інстанції до 14 153 (чотирнадцяти тисяч ста п`ятдесяти трьох) грн. 21 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Управління відомчої воєнізованої охорони» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» (ДП «Управління ВОХОР») на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 43 830 (сорок три тисячі вісімсот тридцять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова