Справа № 446/1511/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І.
Провадження № 22-ц/811/2421/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю прокурора Бучка Р.В., представника позивача МОУ Шведа О.Б., представника відповідачки Оприска М.В., представника третьої особи Маценко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Крет Олега Ігоровича на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року у складі судді Костюк У.І. в справі за позовом Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , з участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кам"янка-Бузької міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

встановив:

У липні 2015 року Львівська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернулася до суду в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кам"янка-Бузької міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,728 га на АДРЕСА_1 , яка належить до земель оборони, шляхом знесення збудованих споруд та привести земельну ділянку у придатний для використання стан.

Вимоги обґрунтовані тим, що громадянка ОСОБА_1 у порушення вимог ст. 125 ЗК України самовільно зайняла земельну ділянку загальною площею 0,728 га на АДРЕСА_1 , яка належить до земель оборони та здійснила на вказаній земельній ділянці самовільне будівництво торгового павільйону, кафе-бару та триповерхового цегляного будинку, однак у відповідачки відсутні будь-які документи, що посвідчують її право власності чи право постійного користування на вищевказану земельну ділянку. Самовільне зайняття вищевказаної земельної ділянки громадянкою ОСОБА_1 порушує інтереси держави - Міністерства оборони України в особі КЕВ м. Львова, так як вказані землі закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належать на праві оперативного управління. Покликаючись на ст. ст. 317, 376 ЦК України просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року позовну заяву Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кам`янка-Бузької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено повністю.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,728 га по АДРЕСА_1 , яка належить до земель оборони шляхом знесення збудованих споруд та привести земельну ділянку у придатний для цільового використання стан.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Зазначено, що заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25.08.2015 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Крет О.І., вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що у справі відсутня технічна документація, договір оренди, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, відсутнє будь яке рішення органу влади, яке вказує, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони.

Покликається на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 справа № 857/10641/19, у якій встановлено обставини щодо надання дозволу на підготовку матеріалів погодження по відведенню земельної ділянки для будівництва торгового павільйону, кафе бару, для влаштування зони відпочинку та спортивного майданчика площею 1,0 га. Містобудівне обґрунтування по розташуванню зони відпочинку та спортивного майданчика на АДРЕСА_1 було погоджено Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Львівській області, Кам`янка-Бузькою районною санепідемстанцією.

Також, листом від 26.11.2017 відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Кам`янка-Бузької районного державної адміністрації Львівської області повідомив позивача, що не заперечує проти надання земельної ділянки для влаштування зони відпочинку та спортивного майданчика площею 1,0 га.

Крім цього, у межах цієї справи встановлено, що містобудівне обґрунтування розташування зони відпочинку і реконструкції кафе було погоджено з відповідними органами, однак відмовлено у його затвердженні без зазначення підстав для цього.

Звертає увагу на преюдиційні факти, що виключає необхідність досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Зазначає, що спірна земельна ділянка протягом 20 років не використовувалася військовою частиною, на ній немає жодного об`єкту оборони, а твердження позивача, що власник може використовувати чи не використовувати земельну ділянку, не відповідає вимогам закону, оскільки Міністерство оборони не було власником земельної ділянки.

Покликається на те, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених законом, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі чи споруди.

Вважає, що твердження прокурора про те, що у користування були передані будівлі, а земля залишалася у користуванні Міністерства оборони суперечить вимогам закону, при цьому змельна ділянка невіть немає кадастрового номеру.

Крім цього, у справі № 2а-425/10 встанволено, що земельна ділянка не могла належати до земель оборони.

Стверджує, що ОСОБА_1 була незаконно позбавлена права власності, при цьому не було враховано факти, встановлені іншими судами.

Просить скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

07.10.2022 на адресу апеляційного суду надійшла заява КЕВ м. Львова, у якій заявник просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

31.10.2022 на адересу апеляційного суду надійшов відзив Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на судову практику, а також визнання Кам`янка-Бузькою міською радою належність спірної ділянки Міністерству оборони, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

02.11.2022 на адересу апеляційного суду надійшов відзив Кам`янка-Бузької міської ради на апеляційну скаргу, покликаючись на спірні правовідносини, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка не була вилучена з користування Міністерства оборони України у встановленому законодавством порядку, при цьому комісією з питань вибору земельних ділянок для розміщення об`єктів при Кам`янка-Бузькій райдержадміністрації 21.02.2006 зобов`язано ОСОБА_1 , замовника містобудівного обґрунтування, долучити письмову згоду Міністерства оборони на вилучення земельної ділянки.

На час розгляду справи, земельна ділянка, де проведено будівництво, відноситься до категорії земель оборони, в користування чи володіння ОСОБА_1 не передавалась, оскільки відсутня письмова згода Міністерства оборони на вилучення земельної ділянки.

Суд звернув увагу, що правила частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України доводить, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли таке порушення відсутнє, проте особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети зазначеній особі, суд повинен з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил та чиї права порушено такою забудовою.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 самочинно побудувала магазин із зовнішніми розмірами: 22,52 х 10,64 м + 15,75 х 3,10 м + 11,35 х 1,10 м + 1,28 + 4,08 м, що знаходиться у АДРЕСА_1 , що підтверджується судовими рішеннями, а саме рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.08.2016 та постановою Верховного суду України від 16.05.2019, де зазначено, що спірна земельна ділянка не була надана ОСОБА_1 для здісйнення будівництва у встановленому порядку та її цільове призначення не відповідало здійснюваному самовільному будівництву, а також власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права на це будівництво, відтак позов про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою на АДРЕСА_1 заявлений підставно та підлягає до задоволення.

При цьому, суд виходив з того, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, була надана під розміщення військової частини та не поверталась у комунальну власність, відповідно Камянка-Бузька міська рада цільове призначення стосовно цієї земельної ділянки не змінювала та не надавала її для будівництва ОСОБА_1 .

Що стосується доводів сторони відповідача про те, що спірна земельна ділянка була передана у комунальну власність Кам"янка-Бузькій міській раді на підставі постанови КМУ №287 від 17.04.1995, суд виходив з того, що на підставі вищевказаної постанови та акту прийому передачі будівель, споруд території військового містечка № НОМЕР_1 від 04.12.1995 така земельна ділянка у комунальну власність не передавалась та відповідно Кам"янка-Бузькою міською радою цільове призначення щодо даної земельної ділянки не змінювалось, відтак власником земельної ділянки являється Міністерство оборони України.

Натомість, відповідачка ОСОБА_1 під час розгляду справи не надала доказів того, що власник земельної ділянки надав згоду на здійснення нею будівництва, а також не довела, що в неї наявне право володіння чи користування цією ділянкою.

Крім цього, суд погодився із позицією прокурора з приводу того, що адміністративна справа № 2а-425/10 за позовом ОСОБА_1 до Кам"янка-Бузької міської ради про скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, розглядалась в порядку адміністративного судочинства і предметом розгляду у даній справі була не матеріально-правова вимога щодо прав на спірну земельну ділянку, а виключно питання реалізації владних повноважень Кам"янка-Бузькою міською радою.

Також, суд зазначив, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застоування строку позовної давності щодо спірних правовідносин, оскільки предметом у даній справі є матеріально-правова вимога у виді негаторного позову, заявленого прокурором в інтересах Міністерства оборони України та КЕВ м. Львова до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користуванні та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти поки існує відповідне правопорушення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

У рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, оскільки позовна заява про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою зазначеними суб`єктами не подана.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено такі юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до постанови КМУ № 287 від 17.04.1995 з метою вирішення питань соціального захисту військовослужбовців збереження та більш раціонального використання нерухомого майна, що вивільняється в процесі реформування Збройних сил, Кабінет Міністрів України вирішив прийняти пропозицію Міністерства оборони, погоджену з обласними радами народних депутатів, про передачу із загальнодержавної власності до власності областей житлово-казармених будівель, інженерно-технічних мереж і споруд, іншого нерухомого майна військового містечка будівлі № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , 57, 58, 77, АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 37-42).

Згідно із актом прийому (передачі) будівель, споруд і території військового містечка № НОМЕР_1 від 04.12.1995, у зв`язку з тим, що у в/ч НОМЕР_6 відпала необхідність в будівлях КПП 4/38, автомайстерень 4/35, 4/36, заправочного пункту 4/55, складу 4/77, згідно із Постановою КМУ № 287 від 17.04.1995, комісія пропонує передати вказані будівлі у комунальну власність Кам`янка-Бузької міської ради безоплатно (т.2 а.с. 35-38).

Суду першої інстанції подана заява ОСОБА_3 , яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Леськів Ю.В., де заявник повідомив, що в період з 1990 по 1998 перебував на посаді міського голови м. Кам`янка Бузька, саме в цей період у квітні 1995 року відбулася передача майна та земельної ділянки військової частини № НОМЕР_6 у власність територіальної громади м. Кам`янка-Бузька (постанова КМУ №287 від 17.04.1995). Також, заявник підтвердив факт, що він, як міський голова був підписантом акту прийому передачі між Міністерством оборони України та Кам`янка-Бузькою міською радою (т.2 а.с. 43).

В подальшому, згідно із договором купівлі-продажу приміщення, укладеного 25.12.2003 між Територіальною громадою Кам`янка - Бузька в особі Кам`янка-Бузької міської ради, що знаходиться в Кам`янка Бузька в особі заступника міського голови Лиса Я.М. та ОСОБА_1 , остання купила нежитлову будівлю-прохідну (цегляну) під АДРЕСА_1 , загальною площею 50,5 кв.м. Зазначене приміщення належало продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на будівлі від 27.01.2003 виданого на підставі рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради за № 531 від 26.12.2003 (т. 2 а.с. 33).

На підставі рішення Кам`янка-Бузької міської ради № 16 від 17.06.2004 ОСОБА_1 надано дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження по відведенню земельної ділянки для будівництва торгового павільйону та кафе-бару площею 170 кв.м. для влаштування зони відпочинку та спортивного майданчика площею -1,0 га в районі вул.Гвардійської.

Цим рішенням зобов`язано, у тому числі ОСОБА_4 , в місячний термін з дня прийняття даного рішення замовити в КП «Кам`янка-Бузька АПГ» розробку містобудівельного обґрунтування та подати на чергове засідання сесії міської ради матеріали погодження місця розташування об`єкта та вибору земельної ділянки.

Попереджено ОСОБА_1 про те, що приступати до користування земельною ділянкою до встановлення її меж на місцевості та одержання документів на посвідчене право на неї забороняється (т. 2 а.с. 49).

Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією Львівської області підготовлено акт обстеження та надано дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки для влаштування зони відпочинку та спортивного майданчика площею 1,0 га та торгового павільйону площею 170 м.кв., про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 11.02.2005 № 160 (т.1 а.с. 205).

Згідно із витягом з протоколу засідання комісії з питань вибору земельних ділянок для розміщення об`єктів при Кам`янка-Бузькій райдержадміністрації від 21.02.2006, на засіданні розглянуто містобудівне обґрунтування по влаштуванню зони відпочинку та спортивного майданчику в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 , вирішено замовнику представити на комісію письмову згоду Міністерства оборони на вилучення земельної ділянки. Службам розглянути містобудівне обґрунтування і подати свої висновки (т. 1 а.с. 13).

Як вбачається з листа № 11-491 від 08.02.2007 Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Львівській області, державне управління погодило містобудівне обґрунтування по розташуванню зони відпочинку та спортивного майданчика на АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 207)

Крім цього, Кам`янка - Бузька районна санепідемстанція також погодила містобудівне обґрунтування по розташуванню зони відпочинку та спортивного майданчика по АДРЕСА_1 , що підтверджується листом № 8628/05 від 14.11.2007 державного санітарного лікаря (т.1 а.с. 204).

Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства не заперечив проти надання земельної ділянки для влаштування зони відпочинку та спортивного майданчика площею 1,0 га по АДРЕСА_1 при умові дотримання архітектурно-будівельних та санітарних норм, вимог земельного та природоохоронного законодавства, протипожежних вимог та погодив містобудівне обґрунтування по розташуванню зони відпочинку та спортивного майданчика на цій же ділянці, розроблене КП «Кам`янка - Бузька архітектурно-планувальна група», що підтверджується листами № 210, 241, від 26.11.2007 відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства (т.1 а.с. 202, 207, т. 2 а.с. 50).

04.09.2008 ОСОБА_1 замовила містобудівне обґрунтування в ДП «Львівдіпрокомунбуд» Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, яке проведено згідно з вимогами ДБН Б 1.1-4-2002 «Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження містобудівного обґрунтування». Укладений відповідний договір на виконання робіт.

Згідно з технічними висновками за результатами обстеження будинку АДРЕСА_1 відповідно до державної ліцензії на виконання спеціальних видів робіт у проектуванні від 11.06.2006 АВ № 119874 дані обстеження проведені згідно з вимогами ДБН 11-4-2002 «Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження містобудівного обґрунтування» (т.1 а.с. 186-201).

Відповідно до висновку містобудівного обґрунтування земельна ділянка площею 1,0 га по АДРЕСА_1 рекомендується під проектування зони відпочинку (1 черга) та реконструкції існуючої будівлі кафе (2 черга) (т.1 а.с. 213-218).

Як вбачається з акту вибору земельної ділянки площею 1,0 га для влаштування зони відпочинку і спортивного майданчику на АДРЕСА_1 від 18.12.2007, комісія в складі начальника районного відділу земельних ресурсів, начальника відділу архітектури та містобудування, районної санепідемслужби, міської ради провела обстеження вказаної земельної ділянки і встановила, що така розташована на території Кам`янка-Бузької міської ради та не заперечує про надання земельної ділянки для влаштування зони відпочинку, спортивного майданчика площею 1,0 га при умові дотримання архітектурно-будівельних та санітарних норм, вимог земельного та природоохоронного законодавства, протипожежних вимог (т.1 а.с. 163-164, т.2 а.с.1-2)

Згідно із довідкою № 116, виданої начальником Кам`янка-Бузького районного відділу Лрф ДП ЦДЗК 23.03.2009, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на громадянку ОСОБА_1 не приватизовувалася і державний акт не видавався (т.2 а.с. 68).

Рішенням № 13 від 25.06.2009 Кам`янка-Бузької міської ради ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні містобудівного обґрунтування по розташуванню зони відпочинку і реконструкції кафе по АДРЕСА_1 .

Вказане рішення ОСОБА_1 оскаржила до суду, і постановою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 08.11.2010 у справі № 2а-425/10 скасовано рішення № 13 від 25.06.2009 Кам`янка-Бузької міської ради про відмову ОСОБА_1 в затвердженні містобудівного обґрунтування по розташуванню зони відпочинку і реконструкції кафе на АДРЕСА_1 , зобов`язано відповідача на черговому засіданні сесії ради затвердити висновки містобудівного обґрунтування, що земельна ділянка площею 1,0 га на АДРЕСА_1 рекомендується під проектування зони відпочинку (1 черга) та реконструкції існуючої будівлі кафе (2 черга) (т.1 а.с. 211-212).

Іншим рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.12.2013 у справі №2-1654/11, визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудований магазин із зовнішніми розмірами: 22,52 х 10,64 м + 15,75 х 3,10 м + 11,35 х 1,10 м + 1,28 + 4,08 м, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.08.2016 апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задоволено, рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.12.2013 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду України від 16.05.2019 у справі № 446/1654/11 касаційна скаргу ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Апеляційного суду Львівської області від 16.08.2016 залишено без змін.

Згідно із акту обстеження земельної ділянки від 13.07.2015, в ході проведення інвентаризації нерухомого майна комісія провела обстеження земельної ділянки в/м АДРЕСА_1 та встановлено, що відповідно форми 405 за в/м № 4 облікується земельна ділянка площею 21,08 га, а відповідно до форми 6-зем у відділі Держземагентства Кам`янка-Бузької міської ради облікується площа 18,02 га. На прилеглій до огорожі в/ч НОМЕР_7 території побудовано цегляну двохповерхову будівлю орієнтовною площею 80 м.кв., а також кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 » орієнтовною площею 264 м.кв. Кафе-бар розміщене безпосередньо до огорожі в/ч та можливо частково заходить на територію військової частини на площу 36 м. кв. Власником кафе-бару документів на будівництво приміщень, та на земельну ділянку не представлено. Із слів інженера-землевпорядника Кам`янка-Бузької міської ради, дозволів на будівництво та відведення земельної ділянки міською радою не надавалось. Встановити приналежність земельної ділянки на якій розміщені кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та цегляна будівля, до земель оборони немає змоги, так як не проводились роботи по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку в/м № НОМЕР_8 (т. 1 а.с. 5).

Листом Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області № 751/02-20 від 14.07.2015, будівництво торгового павільйону та кафе-бару (на даний час кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») та 3-х поверхового цегляного приміщення по вул. Гвардійській проводиться на території, яка відноситься до земель оборони. Будівлі та споруди на земельні ділянці, де проводиться будівництво були передані в.ч НОМЕР_6 міській раді згідно акту приймання передачі будівель, споруд і території військового містечка від 21.12.1995. Земельна ділянка в запас міської ради не передавалась.

Іншим листом Кам`янка-Бузької міської ради № 751/02-20 від 14.07.2015 повідомлено, що земельна ділянка де проведено спірне будівництво відноситься до категорії земель оборони, в користування чи володіння ОСОБА_1 не передавалась, оскільки відсутня письмова згода Міністерства оборони на вилучення земельної ділянки (т. 1 а.с. 6-7).

Згідно зі статтею 77 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на дату подання позову) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом.

Кошти, отримані від відчуження таких земельних ділянок, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони", про що вказано у частині п`ятій статті 20 ЗК України.

Землі оборони належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність (пункт "в" частини четвертої статті 84 ЗК України). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина друга статті 84 ЗК України).

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, частинами першою та другою якої встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до Закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, у тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Згідно із частиною першою статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо (частина перша статті 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Відповідно до статті 1 Закону України від 27 листопада 2003 року № 1345-ІV "Про використання земель оборони" (тут і далі - у редакції, чинній на дату подання позову) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.

Стаття 4 Закону України "Про використання земель оборони" регулює питання використання земель оборони в господарських цілях, зокрема військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України та у відповідності до цього закону. Забороняється відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, іноземним державам, іноземним юридичним особам та іноземцям.

Згідно зі статтею 9 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII "Про Збройні Сили України" до повноважень Кабінету Міністрів України стосовно Збройних Сил України віднесено, в тому числі, встановлення порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних (водних) ділянок, інших природних ресурсів, фондів і майна.

Стаття 10 Закону України "Про Збройні Сили України" регулює повноваження Міністерства оборони України у сфері управління Збройними Силами України, зокрема Міністерство оборони України: здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України; реалізує політику держави у Збройних Силах України, розробляє принципи їх будівництва, визначає напрями розвитку Збройних Сил України і підготовки їх у мирний та воєнний час; забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України; провадить розвідувальну та інформаційно-аналітичну діяльність з метою забезпечення виконання завдань, які покладені на Збройні Сили України; взаємодіє з органами державної влади та громадськими організаціями, контролює дотримання законодавства у Збройних Силах України; розглядає звернення, здійснює прийом громадян з питань, що належать до компетенції Міністерства оборони України; здійснює в межах своєї компетенції міжнародне співробітництво за воєнно-політичним, військово-технічним та іншими напрямами, а також з питань цивільно-військових відносин з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями; здійснює інші повноваження, передбачені законом.

Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730), визначає, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України; органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448 (далі - Положення № 448), організація квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном (пункт 1.1 Положення № 448).

Основним завданням квартирно-експлуатаційного забезпечення, в першу чергу, є забезпечення військових частин фондами військового містечка, територією та земельними ділянками.

Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України; територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління; квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (КЕВ (КЕЧ)); квартирно-експлуатаційні служби військових частин (пункт 2.1 Положення № 448).

На квартирно-експлуатаційну службу військової частини (КЕС) покладається, зокрема організація збереження та матеріальний облік фондів і територій військових містечок, квартирного майна та земельних ділянок, переданих військовій частині на утримання та експлуатацію, проведення їх інвентаризації (пункт 3.1 Положення № 448).

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони" (пункт 4.4 Положення № 448).

Міністерство оборони України вказано засновником позивача КЕВ м. Львова.

Як встановлено судом, на виконання постанови КМУ № 287 від 17.04.1995, згідно із актом прийому (передачі) будівель, споруд і території військового містечка № НОМЕР_1 від 04.12.1995, у зв`язку з тим, що у в/ч НОМЕР_6 відпала необхідність в будівлях КПП 4/38, автомайстерень 4/35, 4/36, заправочного пункту 4/55, складу 4/77, комісія передала будівлі АДРЕСА_3 , НОМЕР_3 , 55, 56, 57, 58, 77, АДРЕСА_2 у комунальну власність Кам`янка-Бузької міської ради безоплатно (т.2 а.с. 35-38), відтак змінилося цільове призначення такого майна, оскільки відпала потреба у використанні такого майна для цілей оборони.

В подальшому, згідно із договором купівлі-продажу приміщення, укладеного 25.12.2003 між Територіальною громадою Кам`янка - Бузька в особі Кам`янка-Бузької міської ради, що знаходиться в Кам`янка Бузька в особі заступника міського голови Лиса Я.М. та ОСОБА_1 , остання купила нежитлову будівлю-прохідну (цегляну) під АДРЕСА_1 , загальною площею 50,5 кв.м.

Водночас підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина другастатті 377 ЦК України).

За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу військового майна 25.12.2003) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися.

Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України N 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України N 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

На час відчуження військового майна за відповідним правочином згідно із чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна (військове майно), який розташований на земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.

Особливості використання земель оборони (в тому числі самої процедури зміни цільового призначення земель оборони) визначаються Законом України "Про використання земель оборони" та відомчими нормативними актами (зокрема Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основними правилами користування наданими землями, Керівництвом з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженими наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483).

Однак на час укладення договору купівлі-продажу військового майна положення законодавства, які встановлюють порядок відчуження земельних ділянок у випадку переходу права власності на розташовані на них військові об`єкти нерухомого майна, були відсутні.

Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.

На момент укладення договору купівлі-продажу військового майна та виникнення у набувача такого майна прав на оформлення його земельних прав, встановлення та зміна цільового призначення земельної ділянки у складі земель оборони визначалися статтями 20 і 21 ЗК України у відповідній редакції. При цьому мали враховуватися особливості правового режиму земель оборони, визначені Законом України від 27листопада 2003 року "Про використання земель оборони", та Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженим наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483.

Стаття 20 ЗК України в редакції від 5 листопада 2009 року деталізувала положення щодо зміни цільового призначення земельних ділянок. Загальне правило полягає в тому, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом для використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Виняток з цього правила складають землі сільськогосподарського призначення та землі оборони. Щодо останніх частиною п`ятою статті 20 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, які належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Спеціальні положення ЗК України та законодавства, яке регулює правовий режим військового майна у Збройних Силах України, на час укладення договору купівлі-продажу військового майна передбачали належність земельних ділянок до земель оборони фактично за їх суб`єктною ознакою - надання їх для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, що не узгоджується з наведеним у статті 19 ЗК України поділом земель України на категорії за основним цільовим призначенням.

Тому перехід права на земельну ділянку, що має правовий режим земель оборони, до приватного власника придбаного об`єкта нерухомості, розташованого на ній, об`єктивно зумовлює зміну її цільового призначення, зокрема, на землі забудови (житлової або громадської) або землі промисловості, адже змінюється суб`єкт її використання, земельна ділянка в такому випадку використовується для експлуатації придбаного у власність об`єкта нерухомості, розташованого на цій земельній ділянці, а не є наданою для розміщення і діяльності військової частини.

Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, які належали до військового майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положеньстатті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання військового майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.

Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Вкерховного Суду викладеним у постанові від 04 рудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Оскілька за договором купівлі - продажу 25.12.2003 ОСОБА_1 придбала нежитлову будівлю-прохідну (цегляну) під АДРЕСА_1 , загальною площею 50,5 кв.м., яке належало на праві комунальної власності, у приватну власність, до неї як до покупця об`єктів нерухомого майна перейшло право на частину земельної ділянки, на якій розміщене придбане ним нерухоме майно та яка необхідна для обслуговування цього майна.

Наведене у своїй сукупності свідчить про те, що відповідачка ОСОБА_1 , за відсутності доказів що спростовують чинність договору купівлі-продажу приміщення від 25.12.2003, укладеного між Територіальною громадою Кам`янка - Бузька в особі Кам`янка-Бузької міської ради та ОСОБА_1 , правомірно користується земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , оскільки на такій знаходилося придбане нею майно, а саме нежитлова будівля-прохідна (цегляна) під № 17, при цьому права та інтерси Міністерства оборони України та КЕВ м. Львова на вказану земельну ділянку не порушено.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову.

З огляду на наведені вище приписи законодавства про підстави та порядок переходу права користування земельною ділянкою та висновки Великої Палати Верховного Суду про їх застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів приходить переконання про те, що висновки місцевого суду про підставність позовних вимог є помилковими, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Враховуючи наведе, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крет Олега Ігоровича задовольнити.

Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кам`янка-Бузької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,728 га по АДРЕСА_1 , яка належить до земель оборони шляхом знесення збудованих споруд та привести земельну ділянку у придатний для цільового використання стан - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 листопада 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк