1 червня 2023 року м.Мукачево Справа №303/2662/23 2/303/422/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Станкович К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному порядку в м. Мукачево цивільну справу
за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» від імені якого діє Васильчук Василь Андрійович
до відповідачів: (1) ОСОБА_1 ;
(3) ОСОБА_3
Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до відповідачів про виселення.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про необхідність виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення із житлового будинку з господарчими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який Банк отримав у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного договору від 28.02.2008. Оскільки відповідачі у добровільному порядку відмовляються звільнити займане приміщення, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
На підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 березня 2023 року поданий на розгляд суду позов був залишений без руху. У зазначеній в ухвалі суду строк представник позивача звернувся до суду із заявою про усунення недоліків, у якій уточнив, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2014 року було задоволено позовні вимоги Банку про виселення відповідача з власного будинку, який належав ОСОБА_1 на той час. В даному позові Банк заявляє позовні вимоги щодо виселення відповідачів з будинку, який вже став власністю Банку.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, натомість попередньо подавав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляд справи.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин, пов`язаних з наслідками цивільно правової реалізації укладених між позивачем та відповідачем (1) договорів, а також застосування в зв`язку з цим матеріального правових способів захисту та відновлення порушеного права.
Відповідно до частини другої ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з даними довідки Великолучківської сільської ради від 19.04.2023 року №321/13-17 відповідач ОСОБА_2 є інвалідом І групи, а тому суд з метою повного та всебічного розгляду справи по суті, беручи до уваги зміст заявлених позовних вимог, забезпечуючи баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства, вважає за необхідне дослідити матеріали цивільної справи №303/3682/14-ц.
2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.
В подальшому між сторонами укладалася Додаткова угода №1 до Кредитного договору від 24.06.2008.
В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 28.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки (надалі Іпотечний договір), предметом якого було нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 63,00 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Будинок). Майно належало Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий №2250 від 18.08.2005 року (справа №303/3682/14-ц).
На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МКН0GA000000280 від 28.02.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - Будинок, шляхом його продажу Банком за ціною не менше 109761 грн 75 коп з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з покупцем, з отриманням витягу з держреєстру прав на нерухоме майно. Рішення суду набуло законної сили 10.10.2013.
В подальшому, Банк звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про виселення. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 вересня 2014 року позовні вимоги Банку задоволено та вирішено виселити ОСОБА_1 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (справа №303/3682/14-ц). Рішення суду набуло законної сили 23.09.2014.
Згідно з приписами частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній справі або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обставини щодо укладання між сторонами Кредитного договору, Іпотечного договору, а також неповернення коштів відповідачем, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з Будинку, який належав на праві приватної власності відповідачу (1) не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.
22 жовтня 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки Банк отримав у власність вищезазначений Будинок (інформаційна довідка №233974684 від 25.11.2020, а.с. 13-17).
Обставини щодо реєстрації та проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у Будинку підтверджується даними повідомлень Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Великолучківської сільської ради від 19.04.2023 року №321/13-17, №322/13-17 (а.с. 43-44), та довідкою від 01.05.2023 р. №184/13-20 (а.с. 52-53). Натомість, відповідач ОСОБА_1 відповідно до повідомлення від 19.04.2023 року №320/13-17, знята з реєстрації місця проживання 20.01.2016 року, згідно з рішенням суду від 09.09.2014 (а.с 45).
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Водночас, як зауважує Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст.ст. 15, 386, 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Згідно з частиною першою статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України, частини першої статті 33 Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 Цивільного кодексу України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону.
Згідно з частиною третьою статті 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового Кодексу УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.
В свою чергу, частиною першою статті 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Частинами другою та четвертою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або нежитлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і частиною третьою ст. 109 Житлового кодексу УРСР.
Судом встановлено, що після набрання рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 вересня 2014 року законної сили, Банк надіслав 16 лютого 2023 року відповідачам вимогу про добровільне виселення з Будинку (а.с. 18-19).
Факт надіслання вказаних вимог підтверджується даними списку згрупованих відправлень та описами вкладення (а.с. 20-24).
Разом з тим, відповідачі не звільнили Будинок у встановлений строк добровільно, а тому їх примусове виселення повинно здійснюватися на підставі рішення суду відповідно до частини другої та третьої статті 109 Житлового кодексу УРСР.
Згідно з правовими приписами частини другої статті 109 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Тобто, частина друга статті 109 Житлового кодексу УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.
Водночас, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року по справі № 361/4481/19, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 Житлового Кодексу УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові також констатувала, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 Житлового Кодексу УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Як вбачається з п. 35.3 Іпотечного договору, Будинок був придбаний відповідачем (1) на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий №2250 від 18.08.2005 року (справа №303/3682/14-ц). Отже, предмет іпотеки придбано не за рахунок коштів одержаних на підставі Кредитного договору, що був укладений з Банком у 2008 році.
Разом з тим, матеріали справи не містять будь яких фактичних даних, на підтвердження того, що відповідачі (2) та (3) вселилися в Будинок після укладення Іпотечного договору.
Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири (у контексті справи Будинку), у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року по справі №753/72/17 дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 Житлового Кодексу УРСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.
Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі у контексті з вищевказаними положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів повинно відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої третьої статті 109 Житлового кодексу УРСР, тобто з наданням їм іншого постійного житлового приміщення.
Водночас, як вбачається з фактичного аналізу позовної заяви, Банк просить виселити відповідачів з Будинку без надання останнім іншого жилого приміщення. За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Питання вирішення розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 259, 263-265, 279, 283-284, 288, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,
1. У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» від імені якого діє Васильчук Василь Андрійович відмовити повністю.
2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покласти на позивача.
3. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
4. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачі: (1) ОСОБА_1 (дані щодо місця реєстрації відсутні, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 );
(2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 );
(3) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ).
Суддя В.В. Кость