Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі уповноваженого представника ОСОБА_3 звернулися до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради від 27.05.1998 р., рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в справі №2п-5216/10 від 18.06.2010 року, зареєстрованих згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.08.2021 р. №26937943, свідоцтв про право на спадщину за законом від 14.12.2021 р. №4-486 та від 14.12.2021 р. №4-488, є власниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного рееєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.09.2022 р. №308802423.

У даній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , який є рідним сином позивача ОСОБА_2 , та племінником позивача ОСОБА_1 .

За твердженням позивачів, відповідач ОСОБА_4 , за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає , згідно довідки ОСББ «Єдність-Годинки 8» від 31.08.2022 р. №11-56 та акту перевірки паспортного режиму від 01.09.2022 р. ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі, але не проживає в ній з 01.08.2021 р.

Позивачі вказують на те, що відповідач не є власником квартири і відсутній у квартирі без поважних причин понад один рік, будь-яка домовленість між позивачами та відповідачем щодо користування житлом відсутня, в утриманні житла участі не бере, а відтак його реєстрація носить формальний характер.

Позивачі зазначають , що відповідач відсутній у квартирі без поважних причин понад один рік , але продовжує бути зареєстрованим, що створює для останніх перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивачі самостійно несуть витрати на оплату комунальних послуг.

Позивачі зазначають, що наявність самого факту реєстрації відповідача за адресою АДРЕСА_2 порушує право позивачів на користування житлом.

Посилаючись на положення статті 391 ЦПК України позивачі вважають, що, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 , за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 01.08.2021р., але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, добровільно не знявся з реєстрації місця проживання, позивачі просять суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що позбавлений права користування квартирою за АДРЕСА_1 .

Позиція сторін справи :

Позивачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Представник позивачів в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та провести розгляд справи без участі позивачів та представника.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив.

Відповідач ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду із відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за № 012, № 011, № 338, №035, №988 та № 749.

Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Заяви, клопотання :

24.05.2023 року представник позивачів подав до суду заяву про проведення судового засідання без участі повивачів та представника.

01.09.2023 року представник позивачів подав до суду заяву про проведення судового засідання без участі повивачів та представника.

09.11.2023 року представник позивачів подав до суду заяву про проведення судового засідання без участі повивачів та представника.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії :

17.11.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

04.09.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або , крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради від 27.05.1998 р., рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в справі №2п-5216/10 від 18.06.2010 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №308802423 від 02.09.2022 року, квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на праві приватної спільної часткової власності.

Факт непроживання відповідача ОСОБА_4 , у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується даними довідки ОСББ «Єдність-Годинки 8» від 31.08.2022 р. №11-56 та акту перевірки паспортного режиму від 01.09.2022 р. , згідно яких ОСОБА_4 , зареєстрований у квартирі, але не проживає в ній з 01.08.2021 р.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві власності належить позивачам.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Нормативно-правове обґрунтування :

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321ЦКУкраїни).

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР є членом сім`ї співвласника житлової квартири АДРЕСА_1 , проживав разом із позивачами у цьому житловому приміщенні, вів спільне господарство.

Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України.

Суд приймає до уваги твердження позивачів про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з 01.08.2021 року, домовленості між ними та відповідачем щодо права користування житлом відсутні . Окрім того вказане підтверджено і даними довідки ОСББ «Єдність-Годинки 8» від 31.08.2022 р. №11-56 та акту перевірки паспортного режиму від 01.09.2022 р. , згідно яких ОСОБА_4 , зареєстрований у квартирі, але не проживає в ній з 01.08.2021 р.

Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача ОСОБА_4 на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України та ч.2 ст. 405ЦК України позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 , понад один рік без поважних причин, відповідач хоча і є членом сім`ї позивача, проте понад один рік без поважних причин не проживає в квартирі, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено.

Відповідачем не спростовано вказані обставини, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Суд приймає до уваги твердження позивачів про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, домовленості між ними та відповідачем щодо права користування житлом відсутні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, з огляду на факт відсутності відповідача за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , понад один рік без поважних причин, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивачі належними і допустимими доказами довели ті обставини на які посилалися, як на підставу своїх вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат:

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 280-284, 352,354ЦПК України, суд,

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_3 ).

Позивач ОСОБА_2 (місце проживання : АДРЕСА_3 ).

Відповідач ОСОБА_4 (місце реєстрації : АДРЕСА_3 ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 20.11.2023.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца