Ухвала

31 травня 2023 року

м. Київ

справа № 545/2303/21

провадження № 61-5180ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна сумісною власністю та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати спільною сумісною власністю сторін житловий будинок з надвірними побудовами та приватизованою земельною ділянкою за адрескою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на частини даного житлового будинку.

Позов обґрунтовано тим, що з 1997 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання вони вели спільний побут, мали спільний бюджет та були пов`язані взаємними правами та обов`язками. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 , а тому для забезпечення побутових потреб родини було прийнято рішення про необхідність придбання житлового будинку. Вказував, що після народження сина відповідачка не мала змоги працювати, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а тому він своєю працею заробляв кошти для утримання родини, частину з яких заощаджував з метою придбати житловий будинок у с. Микільське, Полтавського району, Полтавської області. 12 травня 2000 року у період проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за договором купівлі-продажу АВК № 010983 вони придбали житловий будинок з надвірними побудовами та приватизованою земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок коштів, отриманих сторонами спільною працею, в сумі 12 416,00 грн. На час оформлення договору він надав згоду на те, щоб оформленням усіх документів стосовно придбання нерухомості для родини займалася ОСОБА_2 . Зазначав, що після купівлі будинку їх родина у складі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно проживала у вказаному будинку. 09 грудня 2003 року вони з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, а 25 лютого 2015 року вказаний шлюб був розірваний заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області. З часу придбання будинку і до моменту звернення до суду з позовом він постійно проживав у спірному будинку, обслуговував будинок та господарські будівлі і споруди, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, сплачував комунальні платежі, ніс витрати по проведенню поточного та капітального ремонту будинку, модернізації та реконструкції інженерних мереж будинку, забезпечував благоустрій прилеглої території. З 2014 року відповідач ОСОБА_2 залишила родину і тривалий час перебувала в Італійській Республіці, а їх син за її відсутності проживав разом з ним у спірному будинку. У зв`язку з тим, що зазначене майно було набуто сторонами внаслідок спільної праці за спільні кошти, вважає спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому його частка, виходячи з принципу рівності часток, становить 1/2. 07 липня 2021 року він отримав лист від представника ОСОБА_2 про те, що його право власності на житловий будинок заперечується і відповідач має намір виселити його з будинку, який є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов повністю.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху надано строк на усунення недоліків, зокрема зазначити ціну позову, зокрема вартість житлового будинку з надвірними спорудами та приватизованою земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такий обов`язок покладається на позивача відповідно до пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України, а також з метою обґрунтування, що судові рішення у справі № 545/2303/21 не відносяться до категорії малозначних та підлягають оскарженню в касаційному порядку.

У травні 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої додає звіт про незалежну оцінку спірного житлового будинку, згідно з яким оціночна вартість об`єкта складає 185 700,00 грн. Крім того, заява містить посилання на те, що судове рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову в яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Таким чином, ціна позову у цій справі (визнання права власності на частини житлового будинку) становить 92 850,00 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).

Посилання на те, що ОСОБА_1 позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені у цій справі, при розгляді справи № 545/1405/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, Верховний Суд відхиляє, оскільки обставини, встановлені в даній справі не мають преюдиційного значення для справи № 545/1405/23, суд ухвалюватиме рішення індивідуально та на підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду наданих сторонами доказів та з дотриманням вимог ЦПК України.

Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що дана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна сумісною власністю та його поділ відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак