Справа № 149/3461/23
Провадження №2/149/827/23
Номер рядка звіту 40
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.11.2023 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику цивівльну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

25.10.2023 до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, яка мотивована тим, що 20 грудня 2022 між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №4947354, згідно якого позикодавець шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської карти передав позичальнику у власність кошти, а останній зобов"язується їх повернути до визначеної дати та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Оскільки боржник свої зобов"язання за договором позики не виконав, тому у нього виникла заборгованість на загальну суму 22120 грн, з яких 7000 грн - основна сума боргу та 15120 грн - заборгованість за процентами на прострочену позику. 11.05.2023 між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу у відповідності до якого до позивача перейшло право вимоги за договором позики №4947354 від 20 грудня 2022. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за договором позики №4947354, яку позивач просить стягнути.

Ухвалою суду від 02.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує (звор.а.с. 3)

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме основну суму боргу, нараховані відсотки вважає неспівмірними з основним боргом. Просить зменшити, вказуючи, що у зв"язку з важким матеріальним станом не має можливості сплатити борг у сумі вказаній в позовній заяві.

Судом встановлено наступне.

20.12.2022 між ТОВ "Кредитна установа "МАНІФОЮ" та ОСОБА_1 було укладено договір позики №4947354 у відповідності до якого товариство надало позику в сумі 7000 грн на 80 днів, тобто до 10.03.2023 року зі сплатою відсотків (а.с.6-10) Договір позики підписано електронним підписом позичальника, що підтверджується також паспортом позики ( а.с.13-15)

Згідно розрахунку за Договором позики №4947354 від 20.12.2022 загальна сума погашення позики в період дії договору становить 11515,0 грн (а.с. 11-12)

11.05.2023 між ТОВ "МАНІФОЮ" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу внаслідок якого право вимоги за зобов"язаннями відповідача перейшло до позивача.(а.с.16-19)

Відповідно до Витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 11-05/2023 від 11.05.2023 р. до позивача перейшло право вимоги за грошовими зобов"язаннями ОСОБА_1 на загальну суму 22120,0 грн ( а.с. 20-21).

Заслухавши відповідача та дослідивши наявні докази, суд зазначає таке.

Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон №675-VIII) електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ст.11 Закону №675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 3, 6 ст. 11 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомустаттею 12 цього Закону.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 відповідним чином зареєструвався на інтернет-сторінці позивача, де заповнив заявку на отримання грошових коштів, тобто прийняв пропозицію та електронний договір був укладений, а також вказав номер рахунку, на який здійснювався перерахунок коштів. Укладення договору позики та отримання коштів в сумі 7000 грн не заперечується відповідачем.

Отже, правочин був укладений сторонами з усіма регламентованими вимогами електронного підпису, у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», а також із досягненням згоди з усіх істотних умов відповідно до ст. 638 ЦК України.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні строк дії договору позики становить з 20 грудня 2022 по 10 березня 2023. Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованість по сплаті процентів за користування коштами в межах строку дії договору позики становить 4515, 0 грн (а.с. 11,12). Наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 21) не підтверджує наявність у відповідача заборгованості зі сплати відсотків в сумі 15120 грн. Позивач, не прибувши до суду не скористався можливістю довести свою позицію.

За таких обставин, суд вважає доведеною заборгованість ОСОБА_1 за договором позики від 20.12.2022 в сумі 11515,0 грн, з яких : 7000,0 грн - основна сума боргу та 4515,0 грн -відсотки за користування чужими коштами.

Положеннями статей 1077,1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

З матеріалів справи вбачається, що у зв"язку з укладенням договору факторингу до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №4947354 укладеним між ТОВ "Кредитна установа "МАНІФОЮ" та ОСОБА_1 , а тому позивач обгрунтовано звернувся до суду про стягнення з відповідача боргу.

Проте, суд вважає за можливе позовні вимоги задоволити частково та стягнути з ОСОБА_1 7000,0 грн. основного боргу та 4515,0 грн боргу за відсотками. На думку суду, саме такий обсяг грошових зобов"язань перейшов до позивача за договором факторингу.

Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір судового збору пропорціно задоволеним вимогам в сумі 1397,00 грн.

Керуючись ст.ст. 81,141,264,265,273,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»(, р/р НОМЕР_2 у АТ "ТАСкомбанк") 11515,00 грн, з яких: 7000 грн - основна сума боргу; 4515,00 грн - заборгованість за процентами за користування позикою.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»(, р/р НОМЕР_2 у АТ "ТАСкомбанк") 1397,00 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду Вінницької області на протязі 30-ти днів з дня складення повного тексту рішеня.

Дата складення повного тексту рішення - 01.12.2023

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Марина РОБАК