КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №644/306/22
Провадження № 2/552/4447/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.12.2023 року м.Полтава
Київський районний суд м. Полтави в складі судді Миронець О.К., за участі секретаря судових засідань Кумир О.О., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Індустріальний районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
18.01.2022 року до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Індустріальний районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.01.2022 року справу прийнято до провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Відповідно до розпорядження Голови Верховного суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м.Харкова та Орджонікідзевського районного суду м.Харкова змінено на Київський районний суд м.Полтави.
Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду №65 від 17.11.2022 року, із 23.11.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ районних судів м.Харкова, зокрема Орджонікідзевського районного суду м.Харкова та Ленінського районного суду м.Харкова.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави Миронець О.К., від 11.05.2023 року справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Індустріальний районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області направлено до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова за підсудністю.
Ухвалою судді Ордженікідзевського районного суду м.Харкова від 03.07.2023 року вищевказану цивільну справу повернуто до Київського районного суду м.Полтави.
Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 01.08.2023 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду з викликом сторін.
Свій позов обґрунтовують тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.03.2004 року, їм на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Вказують, що крім них, у вказаній квартирі, зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не проживає у даній квартирі понад шість місяців, не приймає ніякої участі в утриманні житла. Зважаючи на вище викладене, позивачі вважають, що відповідач втратив право користування квартирою, адже це перешкоджає позивачам користуватися своїм майном. А тому, з метою захисту своїх порушених прав, свобод та інтересів, вони змушені звернутися до суду та просять визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позивачі в судове засідання не з?явилися, їх інтереси в судовому засіданні представляв ОСОБА_1 , який позовні вимоги позивачів підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Причини неявки суду не відомі.
Отже, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.
Суд керуючись ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача та не подання відзиву відповідачем ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів та ухвалити заочне рішення.
Третя особа Індустріальний районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, свого представника не направили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.
Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи встановив наступне.
Судом встановлено, що позивачі відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.03.2004 року, є власниками квартири АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про склад сім`ї від 18.01.2022 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані три особи:, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але як вказують позивачі, останній не проживає в даній квартирі понад шість місяців та не бере участі в утриманні житла.
Приписами ст. 379 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Відповідно до вимог ст.319ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом зним,мають правона користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Суд зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Зокрема, відсутні докази не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з неповажних причин, відсутність перешкод у його проживанні.
Позивачами та їх представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 , не проживає на даний час в квартирі АДРЕСА_1 . Крім цього, в ході судового розгляду справи суду позивачами чи їх представником не заявлялось клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити чи спростувати факт не проживання відповідача за ваказаною адресою.
Таким чином, матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилались позивачі, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи встановлені судом факти та відповідні їм відносини, керуючись ст.72 ЖК України, ст. 121, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі за недоведеністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складння повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст заочного рішення складено та підписано 04.12.2023 року.

Суддя О.К. Миронець