КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/3470/15-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року, постановлену під головуванням судді Саадулаєва А.І.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк», про скасування тимчасового обмеження, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

В обґрунтування поданої заяви вказує, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 року по справі № 2-471/12 задоволено позов ПАТ АБ "Укргазбанк" (стягувач), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року в сумі 13 412 856, 36 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить заявниці ( ОСОБА_1 ) на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою ціною продажу предмета іпотеки визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

17 лютого 2014 року судом видано відповідний виконавчий лист № 2-471/12.

З моменту отримання виконавчого листа стягувачем неодноразово робилися спроби виконати судове рішення, однак, враховуючи, що у квартирі зареєстровані малолітні діти та відсутня згода на відчуження квартири органами опіки та піклування з підстав невідповідності такого відчуження інтересам дітей, а також з підстав відсутності у боржника іншого житла та неможливості одночасно із відчуженням житла надання боржнику іншого житла для проживання, рішення суду не виконане.

Вказує, що 12 лютого 2015 року відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/3470/15-ц, було задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської Аліни Леонідівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_1 , ухвалено тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 року по справі № 2- 471/12.

Уважає заборону на виїзд за межі України протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що ключовим та характерним, а також і обов`язковим елементом обмеження права боржника на виїзд за межі України було та залишається наявність зобов`язання на вчинення конкретних дій, що безпосередньо пов`язані із особою боржника та не можуть бути відокремлені від нього та від його волевиявлення на вчинення таких дій (виконання зобов`язань).

Враховуючи, що ОСОБА_1 не була боржником за кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року в сумі 13 412 856,36 грн, а виступала у кредитній справі виключно як поручитель із зобов`язаннями в межах предмета іпотеки (квартири), то і рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 по справі № 2-471/12 на ОСОБА_1 не покладалось ніяких обов`язків (щодо сплати боргу, стягнення тощо).

На ОСОБА_1 суд не покладав обов`язків по сплаті коштів за кредитним договором № 95 від 29 травня 2007 року, як і не визнавав за ОСОБА_1 солідарних чи субсидіарних зобов`язань по сплати боргу за вказаним кредитним договором.

Уважає, що дії по виконанню зазначеного рішення суду не пов`язані із будь-якими зобов`язаннями ОСОБА_1 , не поширюються на неї та не залежать від неї.

Зазначає, що незалежно від того, де буде перебувати заявниця (в Україні чи за її межами), на її зобов`язання, що визначені відповідним договором поруки, а також встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року по справі № 2-471/12, місцеперебування ОСОБА_1 ніяким чином не впливає.

Мотивуючи наведеним, просить суд скасувати ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі № 761/3470/15-ц.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд послався на пункт 2 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну", яка не діяла станом на момент розгляду справи.

Зазначає, що погоджується із тим, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, разом з цим звертає увагу, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон може бути застосовано, якщо боржник ухиляється від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків.

Уважає, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 року не покладено на ОСОБА_1 жодних зобов`язань, пов`язаних із встановленою процедурою примусової реалізації заставного майна, не покладено зобов`язань приймати безпосередню участь при проведенні виконавчих дій, чи/або особисто супроводжувати виконавця при реалізації заставного майна, погоджувати, спостерігати, фіксувати, підписувати супроводжувальні процесуальні документи при примусовому виконанні рішення суду, проводити якісь дії щодо заставного майна (його охорону, дні "відкритих дверей" для виконавця/потенційних покупців/переможців торгів тощо) чи сплачувати періодичні платежі по комунальним послугам до моменту реалізації майна через СЕТАМ тощо.

Погоджується з тим, що опосередковано вона повинна сприяти виконанню судового рішення, однак таке сприяння не носить обов`язкового характеру.

Зазначає, що встановленим за поданням виконавця судом обмеженням у виїзді за кордон та відмовою суду першої інстанції у скасуванні такого обмеження, порушуються права ОСОБА_1 , гарантовані міжнародним правом, зокрема Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що (в подальшому) слугуватиме підставою для звернення за захистом до відповідних судових органів.

Мотивуючи наведеним, просить суд ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити. Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, встановлене ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №761/3470/15-ц як безпідставне.

В судовому засіданні адвокат Ванжула Я.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник ПАТ АБ "Укргазбанк" заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на її необґрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, які з`явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні заяви, суд першої інстанції вказав, що заявником не надано доказів того, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 року у справі № 2-471/12 виконано, або існують інші обставини, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження заявника у праві виїзду за межі України.

Суд установив, що рішення Печерського районного суду міста Києва у справі 2-471/12 перебуває на виконанні у приватного виконавця та 27 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, перебуває в стані "відкрито", боржник: ОСОБА_1 .

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л. від 08 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №2-471/12, виданого 17 лютого 2014 року Печерським районним судом міста Києва (а.с.17).

Постановою від 23 квітня 2014 року накладено арешт на предмет іпотеки, на який згідно виконавчого документа звернуто стягнення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 травня 2015 року, задоволено подання Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянинки України ОСОБА_1 (а.с.25-27, 61-62).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).

При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України "Про виконавче провадження", а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Оскільки про наявність таких обставин, підстав та факторів, підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, заявником не повідомлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для скасування обмежувальних заходів.

Суд першої інстанції правильно вказав, що заявником не надано доказів того, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 року у справі № 2-471/12 виконано, або існують інші обставини, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження заявниці у праві виїзду за межі України, оскільки на день звернення до суду із заявою рішення не виконане, оскільки фактично заявниця не погоджується із ухвалою про встановлення такого обмеження, натомість обґрунтованих доводів про наявність підстав для скасування встановленого обмеження не наводить.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що обмеженням у виїзді за кордон та відмовою суду першої інстанції у скасуванні такого обмеження, порушуються права ОСОБА_1 , гарантовані міжнародним правом, зокрема Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Аналіз наведених даних дозволяє зробити висновок, що встановлені обмеження заявниці є необхідними в демократичному суспільстві та застосовані з метою захисту прав і свобод інших осіб, у цьому випадку стягувача за виконавчим листом.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що на ОСОБА_1 не встановлено рішенням суду будь-яких зобов`язань, відтак не можна уважати що вона ухиляється від виконання рішення суду, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі не ґрунтуються на обставинах справи.

З даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень убачається, що в провадженні приватного виконавця Уманець Н.О. перебуває виконавче провадження ВП НОМЕР_1 від 27 серпня 2020 року, боржником значиться ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За установлених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині застосування судом першої інстанції недіючої норми права, колегія суддів зазначає про таке.

При постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції послався на пункт 2 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну".

Так, відповідно до статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" в редакції, що діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами 1 та 6 цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

У разі накладення на громадянина адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, йому тимчасово обмежується право на виїзд з України з дитиною строком на один рік з дня накладення адміністративного стягнення, крім випадку, коли є нотаріально посвідчена згода на виїзд дитини другого з батьків.

Разом з цим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг" від 10 грудня 2015 року внесено зміни у Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", якими пункт 2 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну" виключено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційний суд уважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини судового рішення посилання на пункт 2 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну", відтак апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року змінити, виключити з мотивувальної частини ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року посилання на пункт 2 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну".

В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повну постанову складено 30 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

Т.О. Невідома