ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/687/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/5706/19 Категорія: 307000000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Новицька Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Прудивус Микола Анатолійович;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа Уманська міська державна нотаріальна контора;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: Уманська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту та свідоцтва, визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його з відповідачем мати ОСОБА_3 .

Після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку в АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,060 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за даною адресою.

Вказував, що впродовж останніх кілька десятків років свого життя мати хворіла. В 2006 році вона отримала перелом бедрової шийки гомілкової кістки та взагалі не рухалась на своїх ногах, тобто потребувала стороннього догляду. Згодом були виявлені ще інші хвороби.

Позивач зі своєю дружиною вимушений був здійснювати за нею догляд, адже його сестра ОСОБА_2 відмовилась від догляду за мамою, часто виїжджала до Росії.

У зв`язку з тим, що позивач і раніше проживав з мамою та доглядав за нею, остання ще у 1994 році зробила заповіт на його ім`я на свій житловий будинок.

Позивач здійснив за свій кошт ряд будівельних робіт, будучи абсолютно впевненим, що після смерті матері будинок залишиться в його власності.

23 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Уманської міської державної нотконтори Дашицької Л.Л. з вимогою про оформлення права спадкування, на що отримав відмову через наявність заповіту від 2012 року на даний житловий будинок на ім`я відповідача.

Позивач стверджував, що його покійна мати проживала разом з ним, ніякий нотаріус до неї не приїздив та не вчиняв заповіту.

Вказав, що на підставі виданого фіктивного заповіту було в послідуючому видане свідоцтво про право на спадщину у спадковій справі №262/2016 від 19 серпня 2016 року.

В серпні 2016 року, він за порадою адвоката, звернувся з відповідною заявою до державного нотаріуса Дашицької Л.Л., яка приймаючи в нього заяву про те, що він буде оскаржувати заповіт та свідоцтво про спадкування не роз`яснила про необхідність подання самої заяви про спадкування, і продовжуючи свій намір, щоб позбавити його права спадкування в інтересах іншої її клієнтки його сестри, прохала прийти 31 серпня 2016 року, тобто вже після спливу строку прийняття спадщини, хоча звернувся він в строк 23 серпня 2016 року. У зв`язку з чим було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що ним пропущений строк.

Наслідком такого порушення його прав та не роз`яснення нотаріусом наслідків вчинення чи не вчинення ним дій стала видача 22 листопада 2016 року державним нотаріусом Уманської міської держнотконтори Кравчук Т.І. свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом на ім`я відповідача на земельну ділянку кадастровий номер :05:001:0975 площею 0,06 га, № 2-1585.

Вважав, що означене знаходиться в межах об`єктивності його оцінювання та є підставою для заявлення ним вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, поза як інший спосіб захисту порушеного його права уже в даній обстановці неможливий, що й стало підставою для звернення до суду.

Позивач просив суд: визнати недійсним заповіт від 7 листопада 2012 року, вчинений від імені ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 2637; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 в спадковій справі № 262/2016 від 23 серпня 2016 року № 3-525 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 листопада 2016 року № 2-1585, що видані Уманською міською державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 з всіма господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер :05:001:0975 площею 0,06 га.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсним.

Суд прийшов до висновку, що даний заповіт відповідав волі заповідача, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_4 , то на думку суду вони є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним заповіту, тому в цій частині позовних вимог суд вважав за необхідне відмовити позивачу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У апеляційній скарзі вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Крім обставин, зазначених в позовній заяві, вказує, що текст оскаржуваного заповіту не містить даних про місце його вчинення, а саме за місцем проживання заповідача, тому слід вважати, що він вчинений у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Кучер О.І.

Стверджує, що його мати не могла підійматись сходами через наявні в неї хвороби, а тому її переміщення до нотаріальної контори та підняття сходами в кількості 8 штук на той час було нереальним.

Апелянт вказує, що після операції 10 жовтня 2012 року його мати не могла самостійно рухатись, постійно перебувала вдома та майже весь час лежала в ліжку, тому відвідування громадських закладів нею взагалі виключалось.

Вважає, що суд першої інстанції в справі не був безстороннім та замість відповідачки, що не з`явилася до суду на виклики, самостійно захистив лише її інтереси, при цьому неправомірно та необґрунтовано не прийняв довідку про місце проживання апелянта з матір`ю до смерті, яка була належним чином оформлена та в оригіналі подана до суду для огляду.

На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно не викликав та не допитав свідків сусідів в підтвердження обставин, що мати не могла рухатись та постійно перебувала на догляді апелянта та його дружини.

Зазначає, що судом неправомірно самостійно перекваліфіковано доводи позивача стосовно того, що заповідачка ОСОБА_4 не могла самостійно підписати такий заповіт, вказавши, що позивач не оскаржує факт непідписання заповіту.

Апелянт стверджує, що він, розуміючи неможливість проведення в справі посмертної почеркознавчої експертизи підпису та запису в заповіті та їх неналежності його матері, мотивував інші підстави до визнання заповіту недійсним. Означені доводи залишились поза увагою та мотивацією їх відмови зі сторони суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Від Першої Уманської державної нотаріальної контори на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі їх представника.

Заслухавши представника ОСОБА_1 адвоката Прудивуса М.А., який з`явився в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с. 11).

Померла ОСОБА_4 була матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 (а.с. 10, 60 зворот, 68).

Згідно заповіту, складеного 07 листопада 2012 року, ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла своїй дочці ОСОБА_2 . Також вказаним заповітом на ОСОБА_2 покладено обов`язок надати право довічного користування житловим будинком АДРЕСА_1 її синові ОСОБА_1 (а.с. 12-13).

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 32281726 від 07.11.2012 р. приватним нотаріусом Кучер О.І. скасовано заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом 14 червня 1994 року № 3-1962 (а.с. 14-15).

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 серпня 2016 року, винесеної державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті спадщини після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку зі спливом шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с. 16).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177683427 від 15 серпня 2019 року, спірне майно зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом № 2-1585 від 22 листопада 2016 року та № 3-525 від 23 вересня 2016 року (а.с. 22-24).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Частиною 3 статті 1254 ЦК України визначено, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 308/1183/17 зазначено, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Стаття 1247 ЦК України містить загальні вимоги до форми заповіту.

Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача, з чим погоджується і апеляційний суд.

На думку колегії суддів, місцевим судом правильно враховано, що відповідно до наданої інформації КЗ «Уманський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Уманської міської ради № 152 від 30 серпня 2016 року (а.с. 19-20) на період складення заповіту (07 листопада 2012 року) ОСОБА_4 , починаючи з 25 вересня 2012 року проходила різного виду обстеження за межами дому та стан хворої значно погіршився з 2013 року, що спростовує твердження апелянта про неможливість посвідчення заповіту за місцем знаходження нотаріуса через хворобливий стан заповідача.

Також, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно враховано те, що питання про дійсність підпису у заповіті ОСОБА_4 позивачем не ставилось, а в судовому засіданні вказав про свою обізнаність щодо існування заповіту ще за життя матері.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не був безстороннім та самостійно захистив лише інтереси відповідача, при цьому неправомірно та необґрунтовано не прийняв довідку про місце проживання апелянта з матір`ю до смерті, яка була належним чином оформлена та в оригіналі подана до суду для огляду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки місцевим судом правильно враховано суперечливий зміст та наявність розбіжностей у довідках № 267 від 28 липня 2016 року та № 284 від 18 серпня 2016 року, а тому обґрунтовано не взято їх до уваги в якості доказів у справі.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що судом не викликано та не допитано свідків сусідів в підтвердження обставин, що мати не могла рухатись та постійно перебувала на догляді апелянта та його дружини, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції в судовому засіданні 23 лютого 2022 року вирішувалося указане питання.

Доводи апелянта щодо мотивування інших підстав до визнання заповіту недійсним, з урахуванням неможливості проведення в справі посмертної почеркознавчої експертизи підпису та запису в заповіті та їх неналежності його матері, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дана обставина не впливає на правильність висновків суду про те, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсним.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , так як вони є похідними.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів є непереконливими, були предметом розгляду в суді першої інстанції, не спростовують правильності висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

З огляду на викладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 01 червня 2023 року

Судді