РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/6741/23

Провадження №: 2-о/755/251/23

"25" травня 2023 р. м.Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі - Назаровій І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Гутарін Я.М.,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - заявник) звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 (далі - заінтересована особа), у якій просить встановити заходи тимчасового обмеження дій і прав ОСОБА_2 строком на 6 місяців, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці проживання (перебування) заявника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстані ближче ніж 1 000 метрів до заявника ОСОБА_1 та її помешкання (місця проживання) і її місця роботи; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або/і контактувати з нею через будь-які інші засоби зв`язку особисто і через будь-яких третіх осіб; заборонити будь-яким чином бачитись і спілкуватись з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заявник зазначає, що з серпня 2022 року після того, як ОСОБА_2 дізнався, що заявниця проживає разом з новим цивільним чоловіком ОСОБА_4 і вагітна від нього, заінтересована особа почав виявляти несподіване бажання кожного тижня забирати дитину з суботи до вівторка до себе додому. Зі сторони заявниці перешкод не було. Але кожна зустріч між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переходила у конфлікт, ініціатор і провокатором за словами заявниці був її колишній чоловік. Під час зустрічей заінтересована особа спілкується із заявницею із застосування нецензурної лексики при малолітній дитині ОСОБА_3 . Заявник вважає, що така агресивна поведінка, пов`язана з вживанням наркотичних засобів. 12.01.2021 року постановою Дніпровського районного суду було притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння за ст.130 КУпАП. Протиправні дії відносно заявниці та її цивільного чоловіка ОСОБА_4 були не одноразовими внаслідок яких було не одноразове звернення до правоохоронних органів, що підтверджуються заявами. Заявниця просить звернути увагу суду на те, що після зустрічі дитини із заінтересованою особою малолітній ОСОБА_3 веде себе нервово, роздратовано. На фоні тривалих конфліктів в результаті протиправних дій ОСОБА_2 спричинив тілесне ушкодження ОСОБА_4 у вигляді перелому кісток носа зі зміщенням уламків, синця на спинці та скатах носа з переходом на повіки обох очей, як зазначає заявниця це відбулося на очах малолітньої дитини ОСОБА_3 . Матеріали кримінального провадження про побиття внесено до ЄРДР № 0000300, обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 вже передано до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.05.2023 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено заяву до розгляду в судове засідання на 25.05.2023 року.

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2023 року за клопотанням заінтересованої особи ОСОБА_2 розгляд справи відкладено на 25.05.2023 року на 14 год. 00 хв.

У судовому засіданні 25.05.2023 року головуючий суддя протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника заявника адвокат Гутаріна Я.М. та заінтересованої особи ОСОБА_2 про виклик свідків до судового засідання.

У судовому засіданні заявниця зазначала, що з ОСОБА_2 вони познайомились у 2014 році, мали близькі стосунки, але разом не проживали. Після чого заявниця завагітніла, але разом жити так і не почали. ОСОБА_2 запропонував укласти шлюб і вона погодилася. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився їх спільний син ОСОБА_3 . ОСОБА_2 навідував дитину за місцем його проживання, де дитини проживала разом з матір`ю та її братом. ОСОБА_1 прийняла рішення про розірвання шлюбу, про що повідомила ОСОБА_2 , внаслідок чого у них на вулиці відбувся скандал, ОСОБА_2 хапав заявницю за плечі, куртку, просив не розривати стосунки, але, на її думку, наявність спільної дитини не є підставою вважати, що сторони мають подружні стосунки, тому що вони так і не почали проживати разом, як сім`я. 16.04.2021 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ними розірвано. ОСОБА_2 продовжував приходити до дитини, заявниця ніколи не забороняла спілкуватися з дитиною. Перед тим, як забрати дитину ОСОБА_2 телефонував і попереджав, під час таких прогулянок заявниця завжди була поруч. У минулому році вона повідомила ОСОБА_2 про те, що у неї є сім`я, інший чоловік - ОСОБА_4 . ОСОБА_1 вирішила розповісти про все колишньому чоловікові, щоб він все дізнався від неї, адже він побачить, що вона вагітна. Після цієї новини батько хотів забирати дитину на більш тривалий час, проти чого вона не заперечувала, за їхньою спільною домовленістю він забирав дитину до себе додому у суботу, а повертав у вівторок чи середу. Одного разу ОСОБА_2 забрав дитину на вихідні, але після вихідних дитину не привіз, пояснивши тим, що йому не подобається її новий чоловік, вимагав від нього документи, які посвідчують його особу. Повідомив заявниці, що дитина за Києвом і вона її не побачить. ОСОБА_1 звернулася до поліції із заявою, після чого зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_4 та поліцією приїхали додому до ОСОБА_2 та забрали дитину. Кожного разу, під час передачі дитини ОСОБА_2 відбувались конфлікти, він нецензурно висловлювався, йому не подобався її новий чоловік. У грудні 2022 році між чоловіками відбувся словесний конфлікт у її присутності та присутності їхньої дитини ОСОБА_3 04.03.2023 року, коли ОСОБА_1 з ОСОБА_4 привели дитину до батька, між чоловіками розпочався конфлікт, і ОСОБА_2 вдарив ОСОБА_4 в ніс, в результаті чого відносно ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження. Щодо харчування дитини під час перебування з батьком претензій не було, але були претензії до одягу. Заявниця не заперечує, що перебувала на повному матеріальному утриманні колишнього чоловіка ОСОБА_6 .

Представник заявника адвокат Гутарін Я.М. у судовому засіданні повністю підтримав подану заяву та просив її задовольнити, зазначив, що ОСОБА_2 використав ОСОБА_1 , як інкубатор задля народження йому дитини, а наразі втручається в її особисте життя, застосував фізичне насильство до її цивільного чоловіка, чим завдав їй психологічне насильство.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що заявницю знає з 2012 року, остання перебувала у шлюбі з його другом ОСОБА_7 . ОСОБА_1 має від попереднього шлюбу малолітню дитину, яку виховує батько, заявниця пішла від першого чоловіка та залишила дитину на виховання батькові, питання щодо визначення місця проживання дитини не розглядалось. З 2014 році сторони між ним та ОСОБА_1 виникли близькі стосунки, інколи заявниця проживала разом з ним за місцем його реєстрації та постійного проживання, максимально могла жити до трьох тижнів. ОСОБА_2 запропонував заявниці створити сім`ю, дуже хотів дітей, однак довгий час ОСОБА_1 не могла завагітніти. Після поїздки на море заявниця завагітніла. Усвідомлюючи свою майбутню роль, як батька дитини та чоловіка, він переймався здоров`ям дружини, на другому місяці вагітності на його прохання вона звільнилася з роботи, він зробив ремонт у своїй квартирі, де також проживала і його бабуся. Вони офіційно зареєстрували шлюб та відсвяткували весілля у ресторані «Княжий двір». Після весілля ОСОБА_1 наполягала, щоб його бабусю відправити жити до мами, однак він не міг дозволити собі такого зробити з моральної точки зору. Після народження дитини ОСОБА_1 вирішила їхати жити до своєї матері, проти чого він не заперечував. З полового будинку дружину забирали вся рідня. Навіть після одруження на його прохання, чи може він залишитися у них переночувати, ОСОБА_1 питала дозволу у своєї матері. Про наміри розірвати стосунки ОСОБА_1 повідомила влітку 2020 року, сказала, що він їй не потрібен. Про те, що шлюб між ними розірвано, він дізнався в серпні 2022 року у телефонній розмові з цивільним чоловіком ОСОБА_4 ОСОБА_1 . До реєстрації та після розірвання шлюбу із заявницею, у іншому шлюбі він не перебував. На обліку у лікаря-нарколога, психіатра не перебуває. ОСОБА_2 заявлені вимоги не визнає, просив суд відмовити в задоволені заяви, вказуючи на безпідставність доводів заявника. Він займався різними видами спору такими, як бокс, вільна боротьба, і вважає, що якби він хотів застосувати до ОСОБА_4 фізичне насильство, то від сили його удару останній би впав.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , який є вітчимом ОСОБА_2 та виховував останнього з трьох рочків, повідомив суду те, що ОСОБА_1 є колишньою дружиною ОСОБА_2 , була їхньою улюбленою невісткою. Зустрічались з ними 1-2 рази на 2 тижні, на свята. Вказував, що до весілля, яке святкували родинами в ресторані, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зустрічалися близько п`яти років, між ними все було добре, а потім ОСОБА_1 народила дитину і пішла жити до себе. ОСОБА_2 дуже любить свого сина ОСОБА_3 . З ним дитина себе почуває комфортно. ОСОБА_2 для дитини купував все необхідне: одяг, продукти харчування, бо дитину привозили до батька у зношеному, брудному одязі. Перший раз побачив ОСОБА_4 десь 10 місяців тому, ходили на зустріч, коли той був випивший і просив ОСОБА_2 забрати свого сина ОСОБА_3 жити до себе. Чув особисто від ОСОБА_4 про те, що «От меня будет зависить буде ли ОСОБА_2 видется з ребенком». На день народження дитини заявниця дозволила побачити сина, і вони втрьох: він, ОСОБА_2 та мати ОСОБА_2 поїхали до місця проживання ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 дозволила їм побачити дитину на вулиці біля свого будинку та привітати з днем народження. Вони годину побавились з дитиною, привітали та поїхали. Однак того дня ОСОБА_2 так і не доїхав, оскільки його затримала поліція на підставі ст.130 КУпАП, після чого вони відправились до лабораторії здавати аналізи на спростування складеного працівниками поліції протоколу. ОСОБА_1 телефонувала до ОСОБА_2 та говорила, що вона втретє вагітна і хоче, щоб ОСОБА_3 більше перебував з батьком. Про факти застосування з боку ОСОБА_2 по відношенню до своєї колишньої дружини чи їхнього спільного сина психологічного та фізичного насильства йому невідомо. Він не був свідком події, щоб його син застосовував насилля щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , який є цивільним чоловіком ОСОБА_1 , яку знає з 16 років, познайомились у школі № 128, де разом навчалися. Проживає разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_1 близько двох років, мають спільну дитину. З ОСОБА_2 перебуває у неприязних стосунках. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що остання перебували у шлюбі з ОСОБА_2 , але разом вони не проживали, у них є спільна дитина ОСОБА_3 . ОСОБА_2 дуже рідко відвідував свою дитину. За усною домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вони приводили ОСОБА_3 на 3-4 дні до його батька. Коли ОСОБА_2 дізнався, що вони проживають разом, почав вимагати від нього документи, що посвідчують особу, погрожував, що не поверне дитину матері, поки не переконається з ким вона живе. Після чого вони написали заяву до поліції. Коли приїхала поліція ОСОБА_2 віддав дитину. Тоді ОСОБА_1 домовилась в усній формі з ОСОБА_2 , як він буде спілкуватись з дитиною. У лютому 2023 року ОСОБА_2 привіз дитину матері та почав погрожувати, однак до бійки не дійшло. 04.03.2023 року вони привезли ОСОБА_3 до батька під магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де завжди зустрічались. Під час зустрічі ОСОБА_2 почав висловлюватись нецензурною лайкою, вказував, як їм жити, а потім вдарив лобом йому в ніс, який зламав. Відповідно до ч.2 ст.125 КК України заведена кримінальна справа. ОСОБА_2 продовжує погрожувати.

Заслухавши думку заявника, представника заявника, заінтересованої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 19.07.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Заявниця неодноразово зверталася до поліції з заявами про вчинення правопорушення з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджується заявами за № ЄО 41069 від 15.08.2022 року, № ЄО 64536 від 25.09.2021 року, № ЄО 64632 від 28.12.2022 року.

Відповідно до відповіді на запит Головного управління Національної поліції у м.Києві Дніпровського управління поліції про розгляд звернення від 28.12.2022 року ОСОБА_1 , повідомлено, що під час перевірки вказаної у вашій заяві інформації із громадянином ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду виховного характеру щодо недопущення подібних випадків, наголошено на належному виконанні батьківських обов`язків, а також попереджено про адміністративну і кримінальну відповідальність.

Відповідно до відповіді на запит Головного управління Національної поліції у м.Києві Дніпровського управління поліції про розгляд звернення від 16.03.2023 року ОСОБА_2 , повідомлено, що у заявника та його колишньої дружини склалися цивільно-правові відносини, вирішення яких, з огляду на приписи Сімейного кодексу України до компетенції органів поліції не відноситься та вирішується в судовому порядку. Крім того, із ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду, роз`яснено права та обов`язки, а також наголошено на сумлінному виконанні батьківських обов`язків. Водночас додатково роз`яснюють, що згідно ст.153 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду про усунення цих перешкод.

Відповідно до відповіді на запит Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 17.04.2023 року на заяву ОСОБА_2 від 06.06.2023 року, повідомляють, про те, що спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї здійснено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в квартирі за вказаною адресою створено належні умови для проживання, розвитку дитини ОСОБА_3 , дитина на вигляд здорова, доглянута. Проведено бесіду з матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка пояснила, що спілкування сина з вами не перешкоджає. З громадянкою ОСОБА_1 проведено роз`яснювальну роботу щодо дотримання прав дитини.

До заяви про видачу обмежувального припису заявницею долучено роздруківки смс-повідомлень, які містять образи на адресу заявниці.

Крім того, з витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000300 від 04.03.2023 року вбачається, що 04.03.2023 року близько 13 год. 50 хв. за адресою АДРЕСА_3 , невідома особа нанесла тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа зі зміщенням громадянину ОСОБА_4 , чим завдала фізичного болю.

Згідно до копії довідки № 474244 від 09.03.2023 року Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапії» вбачається, що громадянин ОСОБА_2 , 1982 року народження, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Заявницею долучено до матеріалів справи протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 25.02.2021 року, пояснення від 25.09.2021 року ОСОБА_1 пояснення від 30.12.2022 року ОСОБА_2 , копія обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000030 від 04.03.2023 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того, у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З пояснень заявниці, викладених у заяві слідує, що сторони проживають окремо.

Як вбачається із матеріалів справи, посилань заявника та пояснень, наданих заінтересованою особою, свідками, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні взаємовідносини особистого характеру, зокрема, з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, що не заперечують самі сторони.

Посилання заявника на те, що вона зазнає постійного психологічного тиску з боку ОСОБА_2 свідчить лише про наявність неприязних взаємовідносин особистого характеру, однак не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Матеріали справи не містять інших доказів того, що ОСОБА_2 вчинялися дії щодо заявниці, які могли б бути кваліфіковані як домашнє насильство. Також не доведено існування загрози вчинення протиправних дій у майбутньому. Таким чином, достатньою підставою для задоволення заяви про видачу обмежувального припису могло бути існування обґрунтованого побоювання вчинення насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справі доведено не було.

Судом не встановлено факт психологічного насильства щодо заявника з боку заінтересованої особи, не доведено його і заявником, на підтвердження цього факту стороною заявника належних, допустимих та достатніх доказів суду не надано.

Ризики продовження чи повторного вчинення заінтересованою особою домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», як і настання особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, також не доведені заявником.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому заява про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст. ст.141, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, суд

у х в а л и в:

У задоволені заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересована особа - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про видачу обмежувального припису - відмовити.

Копії повного рішення суду вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копію рішення суду надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складений 31 травня 2023 року.

С у д д я