Номер провадження: 22-ц/813/5335/23
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач Одеська міська рада, третя особа - Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2023 року, постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Ковтун Ю.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2023 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про визначення додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі позивач вважає, що вказана ухвала, постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм права, тому просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги є те, що при постановлення ухвали суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, оскільки позивач до початку широкомасштабної військової агресії російської федерації проти України особа, яка подає апеляційну скаргу мала постійну роботу та отримувала достатній рівень доходів від ПРАТ «МК «Азовсталь», після окупації м. Маріуполь позивач повернувся на підконтрольну Україні території у травні 2022 перемістившись на територію Івано-Франківської області, спочатку до с. Паляниця, потім до м. Коломия, а у серпні 2022 року - до м. Одеси; після переміщення з окупованої території погіршився стан здоров`я, зір, розвинувся неврологічний травмо-фобічний розлад; починаючи з травня 2022 дохід позивача складається з сум допомоги ВПО на проживання у розмірі 2000 грн на місяць та грошових коштів у вигляді благодійної допомоги у сумі 2200, що отримувались у травні-липні 2022 року; допомога ВПО на проживання виплачується нерегулярно та із значними підтримками. Наведене підтверджується: відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податку про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23.12.2022, проте в ухвалі, що оскаржується, зазначено про відсутність довідки з органу доходів і зборів, а отже зазначені відомості не враховане при постановленні ухвали, довідкою Управління обслуговування громадян ГУПФУ в Одеській області від 28.12.2022, довідкою Одеського обласного центру зайнятості від 03.01.2023, довідкою за формою ОК-5 від 02.01.2023.

Позивач зазначає, що хоча законодавець і встановив обов`язок особи доводити такий критерій для визначення майнового стану особи як розмір річного доходу за попередній календарний рік, проте він не міг передбачувати широкомасштабну агресію російської федерації, внаслідок чого рівень доходів позивача значно знизився, вочевидь зазначене не може виступати підтвердженням можливості заявника сплатити судовий збір; враховуючи поточний рівень доходів позивача, сплата судового збору є надмірним тягарем, що унеможливлює доступ до правосуддя.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст.7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 16 грудня 2022 року про залишення позовної заяви без руху, а саме сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, та виходячи з принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ст. 1 Закон України «Про судовий збір»).

Відповідно до ст. 136 ЦПК підставою для розстрочення, відстрочення, зменшення або звільнення від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його цивільних прав та обов`язків.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Верховенство права є однією із засад цивільного судочинства (пп. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК).

Недопустимість обмеження доступу до правосуддя підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. ЄСПЛ неодноразово вказував, що судовий збір має бути таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачено. У свою чергу розмір судового збору, який не враховує фінансове становище сторони розцінюється як такий, що обмежує право на доступ до правосуддя (справа «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії», рішення від 26.07.2011).

ЄСПЛ зазначив, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету (справа «Креуз проти Польщі», рішення від 19.06.2001).

Отже, судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений.

У частинах першій та другій статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у листопаді 2022 року при поданні позовної заяви одночасно було подано заяву про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на те, що позивач постійно проживав у м. Маріуполь, після окупації міста зміг повернутися на підконтрольну Україні територію у травні 2022 року. Після переміщення з окупованої території у нього погіршився стан здоров`я, зокрема хворіє на гіпертонічну хворобу, погіршився зір, розвинувся неврологічний травмо-фобічний розлад. На даний час він не має жодних грошових доходів.

Суд першої інстанції в ухвалі від 16 грудня 2022 року зазначив вимоги, що висуваються до позовної заяви, у тому разі і за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, як подано фізичною особою, у розмірі 992,40 грн, який позивачу слід сплатити та надати суду оригінал відповідної квитанції.

Одночасно судом у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено з огляду на ненадання позивачем доказів на підтвердження його майнового стану, не викладення обставин і не зазначення доказів, що за своїм повним майновим станом, а не лише доходами, позивач позбавлений можливості сплатити судовий збір.

На підставі викладеного, запропонував позивачу в строк 10 днів з дня вручення зазначеної усунути недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі.

30 грудня 2022 року позивач подав заяву про продовження йому строку на усунення недоліків позовної заяви та просив звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору з огляду на те, що такий становить надмірний тягар для заявника, в обґрунтування чого надав відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23.12.2022, довідку Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Одеській області від 28.12.2022.

05 січня 2023 року надійшла заява позивача, в якій він просить звільнити від сплати судового збору та надав додаткові документи, що підтверджують його скрутний майновий стан, а саме: довідку Одеського обласного центру зайнятості від 03.01.2023 № 14/17/03, відповідно до якої ОСОБА_1 не зареєстрований як безробітний та не отримує виплати в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості станом на 03.01.2023, та довідку за формою ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , відповідно до якої зазначено що за звітний 2022 рік сплачено страхових внесків для пенсії 86750,09 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса про визначення додаткового строку для прийняття спадщини визнано неподаною та повернуто позивачу.

В ухвалі зазначено, що надані позивачем документи не є достатніми доказами на підтвердження тяжкого майнового стану позивача, яким підтверджується факт неможливості сплати останнім судового збору, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору слід відмовити.

Такий висновок суду обґрунтований тим, що на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем надано довідку Одеського обласного центру зайнятості від 03.01.20223 № 14/17/03, відповідно до якої ОСОБА_1 не зареєстрований як безробітний та не отримує виплати в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості станом на 03.01.2023, та довідку за формою ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , відповідно до якої зазначено, що за звітний 2022 рік сплачено страхових внесків для пенсії 86750,09 грн.

Отже, позивачем не усунуто зазначені в ухвалі суду від 16 грудня 2022 року недоліки позовної заяви, а надані позивачем відомості не можуть бути належним доказом на підтвердження розміру річного доходу позивача за весь попередній календарний рік, такі відомості не містять інформації про майновий стан позивача, а останній може мати інші джерела для існування та забезпечення своїх потреб, зокрема для сплати судового збору (довідка органу доходів і зборів, довідка про склад сім`ї та про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, документів про нарахування субсидій, документів про надання соціальної допомоги, відомості про вклади, нерухоме та рухоме майно з якого отримується дохід, компенсації, сукупний дохід родини тощо).

Проте, такий висновок суду зроблений без врахування того, що співвідношення принципу доступу до правосуддя та обов`язку сплати судового збору під час звернення до суду вимагає від суду тлумачити будь-які обов`язки зі сплати судового збору так, щоб жодним чином не ускладнити їх виконання позивачем (заявником, скаржником).

Так, залишаючи 16.12.2022 позовну заяву без руху, суд в порушення ч. 2 ст. 185 ЦПК України не зазначив спосіб усунення недоліків позовної заяви, не вказавши розрахунковий рахунок, на який слід сплатити такий збір.

Вирішивши одночасно питання щодо клопотання про звільнення від сплати судового збору та відмовивши у такому, без пропозиції заявнику надати будь-які докази на підтвердження певного майнового стану заявника, суд натомість в ухвалі про повернення позовної заяви з підстав не усунення її недоліків удруге став вирішувати таке саме клопотання з огляду на надані заявником докази майнового стану, хоча з підстав ненадання відповідних доказів позовну заяву без руху не залишав.

При цьому питання про продовження строку на усунення недоліків судом не вирішувалося, а частині доказів суд давав оцінку вже поза межами ним же визначеного строку.

Неузгодженість ухвали про залишення позовної заяви без руху та ухвали про повернення позовної заяви підтверджується і текстом останньої, з якої вбачається перелік належних, на думку суду, доказів, які можуть підтверджувати тяжкий майновий стан позивача та неможливість сплати судового збору. Таке могло мати місце лише в ухвалі про залишення без руху позовної заяви з одночасною пропозицією надання відповідних доказів.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року, справа № 503/1904/16, подаючи клопотання про звільнення від сплати судового збору, особа вправі очікувати задоволення судом такого клопотання, що очевидно надає їй підстави не сплачувати судовий збір, тому одночасна відмова у задоволені клопотання про звільнення від сплати судового збору та визнання неподаною і повернення позовної заяви, чи іншого процесуального звернення, є невиправданим, оскільки у разі відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд може продовжити строк заявнику для сплати судового збору. Реалізацією особою процесуального права на подання клопотання про звільнення від сплати судового збору не може оцінюватись судом як невиконання вимог ухвали суду про сплату судового збору та мати наслідком повернення позовної заяви, оскільки це за процедурою порушує право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, незазначення в ухвалі про залишення без руху позовної заяви способу усунення її недоліків, передчасне вирішення питання про відмову у звільненні від сплати судового збору, неналежна оцінка наданих позивачем доказів та їх неповне врахування, не вирішення питання про продовження строку на усунення недоліків позовної заяви призвели до помилкового вирішення процесуального питання.

Виходячи з вищевикладеного, ухвала про повернення позовної заяви позивачу у зв`язку із не усуненням її недоліків є передчасною та не ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення позивачу позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 30 травня 2023 року.

Судді: М.В Назарова

В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко

/