справа № 355/1503/22 головуючий у суді І інстанції Чехов С.І.
провадження № 22-ц/824/6003/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Свириденко Валентиною Миколаївною, на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року по справі за позовом представника позивача ОСОБА_2 , адвоката Самбур Марії Михайлівни до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року до суду надійшла заява про забезпечення позову стосовно позовної заяви представника позивача ОСОБА_2 адвоката Самбур Марії Михайлівни про визнання договору купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями між померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_1 недійсним, у якій представник позивача адвокат Самбур М.М. просить накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить відповідачці ОСОБА_1 до набрання судового рішення по даній справі законної сили. Заборонити ОСОБА_1 вчиняти дії щодо предмета спору, а саме житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , зокрема шляхом укладення з будь-якими особами договорів відчуження, оренди, найму, застави, зняття з реєстрації мешканців будинку, виселення їх з будинку, а також проведення у зазначеному будинку будівельних чи ремонтних робіт, до набрання судовим рішення по даній справі законної сили.

Заява обґрунтована тим, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 26 листопада 2021 року по АДРЕСА_1 недійсним. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. На її думку зустрічне забезпечення позову не є необхідним, оскільки позивач не має доступу до нерухомості. Відповідачка вільно користується усім, що є в господарстві. Перешкод для користування обійстям за призначенням у відповідача немає, отже його законні права і інтереси не будуть порушені.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Самбур Марії Михайлівни, задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить відповідачці ОСОБА_1 до набрання судового рішення по даній справі законної сили.

Заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії щодо предмета спору, а саме житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , зокрема шляхом укладення з будь-якими особами договорів відчуження, оренди, найму, застави, зняття з реєстрації мешканців будинку, виселення їх з будинку а також проведення у зазначеному будинку будівельних чи ремонтних робіт, до набрання судовим рішення по даній справі законної сили.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Свириденко Валентину Михайлівну, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що подана позивачем заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності застосування арешту об`єкту нерухомого майна, заборони вчиняти дії щодо предмету спору, а також пропозицій щодо зустрічного забезпечення. При цьому апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19 та від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, які висловлені касаційним судом щодо співмірності та неспівмірності заходу забезпечення позову та предмету позову. Вважає, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. Звертає увагу апеляційного суду на те, що апелянт не заявляв вимог майнового характеру і не просив застосувати наслідки недійсності правочину.

Апелянта, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 372/1223/17, зазначала, що посилання суду першої інстанції на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, є безпідставним, оскільки у випадку задоволення позову судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню.

На думку апелянта, суд першої інстанції не мотивував висновок про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи до неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Наголошує, що вона відповідач не намагається уникнути відповідальності, позбавитись майна шляхом реалізації чи відчуження.

Окрім вищевикладеного, апелянтка вказувала про те, що внаслідок агресії російської федерації вона втратила все належне їй майно, розташоване в смт. Горенка Київської області, де проживала до 24 лютого 2022 року разом зі своєю сім`єю, у складі якої є малолітня дитина. На підтвердження вказаних обставин апелянтка долучила до апеляційної скарги копію довідки про пошкодження житлового приміщення від 16 червня 2022 року №565, виданої начальником Гостомельської селищної військової адміністрації та копію акту про пожежу від 10 червня 2022 року. Зазначає, що водночас вжиття заходів забезпечення позову позбавляє відповідачку можливості здійснити ремонт в будинку, відновити комунікації, пошкодження яких відбулося внаслідок війни. Також зазначає, що через арешт належного їй нерухомого майна відповідачка позбавлена можливості отримати кредит на відновлення житла, а інші доходи відсутні.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

23 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , надісланий представником - позивача - Самбур Марією Михайлівною . У вказаному відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

При цьому позивач заперечує щодо долученого апелянткою доказу - копії довідки про пошкодження житлового приміщення від 16 червня 2022 року № 565, виданої начальником Гостомельської селищної військової адміністрації та копії акту про пожежу від 10 червня 2022 року. Вважає, що апелянтка не зазначила, як оскаржувана ухвала суду першої інстанції заважає їй вільно володіти, користуватися майном. На думку позивача, спосіб забезпечення позову є співмірним позовним вимогам і жодним чином не порушує права відповідача.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив ухвалу скасувати, а заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, так, як невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду та утруднити поновлення порушених прав позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, частково правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді.

При цьому, апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Забезпечення позову полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись об`єктом нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Отже, на думку колегії суддів, вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 зазначено, що коли позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду (таку правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі № 910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі № 910/7716/20).

Предметом позову в даній справі є недійсність договору купівлі-продажу.

За таких обставин, доводи апелянта про не співмірність застосування такого заходу забезпечення як накладення арешту на майно в даній справі, предметом розгляду якої є вимога немайнового характеру, апеляційний суд вважає заслуговуючи ми на увагу.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Поряд з цим апеляційний суд вважає, що застосування в даній справі такого заходу забезпечення позову як заборони ОСОБА_1 вчиняти дії щодо предмета спору до набрання судовим рішення по даній справі законної сили є достатнім для запобігання невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення й, відповідно, утрудненню чи неможливості виконання цього рішення у разі задоволення позову і буде сприяти можливості позивачу захистити свої інтереси в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, оскількив разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладену в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20.

Відтак, ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності застосування в даній справі такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями, який на праві приватної власності належить відповідачці ОСОБА_1 до набрання судового рішення по даній справі законної сили, а ухвалу суду в цій частині постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду частково знайшли своє підтвердження.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Свириденко Валентиною Миколаївною, - задовольнити частково.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року в частині накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить відповідачці ОСОБА_1 до набрання судового рішення по даній справі законної сили - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 адвоката Самбур Марії Михайлівни про забезпечення позову в цій частині.

У іншій частині ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року щодо заборони вчинення дій - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова