ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7040/23 Справа № 206/2732/22 Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Максюти Ж.І.,Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, про скасування рішення про державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, про скасування рішення про державну реєстрацію.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її чоловікові ОСОБА_4 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори 09 грудня 2009 року, належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Цей будинок ОСОБА_4 подарував його рідний брат ОСОБА_5 . Вказаний договір дарування не був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» ДОР, але, незважаючи на це, чоловік був власником спірного будинку. Чоловік позивачки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину після його смерті прийняла вона та їхня дочка ОСОБА_3 , але свідоцтва про право на спадщину вони не отримали. Нотаріус пояснила їй, що строки для отримання свідоцтва про право на спадщину не обмежені.

01 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_1 , у її відсутність, зламав замки у будинку, виніс усе її майно, встановив нові замки і заявив, що він є власником цього будинку. З отриманої Інформації з державного реєстру речових порав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачці стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 став власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія і номер: 4-468, виданого 22 липня 2022 року Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 не мав права на спадкування цього майна, оскільки спадкодавець ОСОБА_5 , на час відкриття спадщини не був власником спірного будинку, так як подарував його чоловіку позивача. Тому позивачка просила суд ухвалити рішення, яким визнати вказане свідоцтво про право на спадщину недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64260865 від 22 липня 2022 року, державний реєстратор Єремеєва А.В., Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 4-468, видане 22.07.2022 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Єремеєвою А.В. спадкоємцю ОСОБА_1 , сину померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , на спадщину, що складається з: права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64260865 від 22.07.2022р., державний реєстратор Єремеєва Анастасія Володимирівна, Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини по даній справі. Наголошував на тому, що оскільки договір дарування будинку не був зареєстрований у КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР то чоловік позивачки не набув право власності на будинок. Крім того є незрозумілим чому протягом тривалого часу позивачкою не отримано свідоцтво про право на спадщину після смерті її чоловіка. Він після смерті свого батька звернувся до нотаріуса та на законних підставах отримав свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок та жодних прав позивачки він не порушив.

24 серпня 2023 року ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наголошувала на тому, що відповідач не мав права на спадкування будинку, який був подарований за життя його батьком її чоловікові. Просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 09 грудня 2009 року між ОСОБА_5 (дарувальник, батько відповідача) і ОСОБА_4 (обдарований, чоловік позивачки) був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. і зареєстрований в реєстрі за №2-3486, згідно із яким батько відповідача ОСОБА_5 подарував чоловіку позивачки ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 .

У пункті 2 договору дарування зазначено, що документом, що підтверджує право власності ОСОБА_6 на житловий будинок є свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Восьмою Дніпровською державною нотаріальною конторою 29 березня 1995 року за реєстровим №3-784.

Згідно із п.16 договору дарування житлового будинку від 09 грудня 2009 року, право власності на відчужуваний будинок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку вважається одержання Обдарованим примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки ОСОБА_4 помер.

28 лютого 2012 року позивачка ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , вказавши у заяві, що крім неї є ще спадкоємець - дочка померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа № 76/2012 після померлого ОСОБА_4 . Свідоцтво про право на спадщину спадкоємцям не видавалися.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько відповідача ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_4 син померлого ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа №901/2021 після смерті ОСОБА_5

23 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 отримав у Державному нотаріальному архіві дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видане його батьку ОСОБА_5 Восьмою Дніпровською державною нотаріальною конторою 29 березня 1995 року на будинок АДРЕСА_1 , який надав нотаріусу.

22 липня 2022 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Єремеєвою А.В. було видано відповідачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом №4-468 на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що 22 липня 2022 року внесені відомості до Спадкового реєстру.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не мав права на спадкування житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки це майно на час відкриття спадщини не належало спадкодавцю, його батькові ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто приводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 і № 200/606/18, від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 03 серпня 2022 року у справі №910/9627/20.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

До інших випадків, які можуть бути підставами визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за рішенням суду, може належати зокрема: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 563/1101/19.

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 285/2226/20.

З матеріалів справи встановлено, що 09 грудня 2009 року між ОСОБА_5 (дарувальник, батько відповідача) і ОСОБА_4 (обдарований, чоловік позивачки) був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. і зареєстрований в реєстрі за №2-3486, згідно із яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 28 лютого 2012 року позивачка, як спадкоємець першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , вказавши у заяві, що крім неї є ще спадкоємець - дочка померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа № 76/2012 після померлого ОСОБА_4 .

Відповідач в своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що оскільки договір дарування будинку не був зареєстрований у КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР то чоловік позивачки не набув право власності на будинок. Однак, колегія суддів не бере до уваги зазначені доводи, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, в редакції, чинній на час виникли х правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України, в редакції, чинній на час виниклих правовідносин).

Стаття 210 ЦК України, в редакції, чинній на час виниклих правовідносин, встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України, в редакції, чинній на час виниклих правовідносин, передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно із частиною 2 статті 719 ЦК України, в редакції, чинній на час виниклих правовідносин, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 722 ЦК України, в редакції, чинній на час виниклих правовідносин, визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Станом на 09 грудня 2009 року, тобто на дату укладання нотаріального посвідченого договору дарування спірного будинку, питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо: у ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), за Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України № 1878-VI).

Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону УкраїниПро державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не належали.

Крім того, чинна станом на 09 грудня 2009 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України).

Таким чином, на дату укладання між чоловіком позивачки та батьком відповідача договору дарування будинку, дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором. Проте зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 червня 2021 року, у справі №334/3161/17, згідно якого, "до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Існуючу суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності".

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не мав права на спадкування спірного будинку, оскільки спадкодавець за життя подарував його своєму братові.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що йому є незрозумілим чому протягом тривалого часу позивачкою не отримано свідоцтво про право на спадщину після смерті її чоловіка, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки не є підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову з вище наведених підстав.

У зв`язку із встановленими обставинами, доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач після смерті свого батька звернувся до нотаріуса та на законних підставах отримав свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок та жодних прав позивачки він не порушив є хибними.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Тому оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинно бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі«East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.

А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.

Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки ОСОБА_2 у даній справі представляє адвокат Маркело В.О., яка діє на підставі договору №29 про надання правничої допомоги від 05 вересня 2022 року.

28 серпня 2023 року представник позивачки, адвокат Маркело В.О. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому поставила питання про стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги у сумі 2000 грн. До відзиву було додано акт виконаних робіт від 27 серпня 2023 року та довідку про оплату послуг від 27 серпня 2023 року на суму 2000 грн.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, з врахуванням фактично виконаної адвокатом позивачки роботи, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Ж.І. Максюта

О.В.Халаджи