ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Єлізаренко І.А.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Друга дніпровська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального міністерства юстиції (м. Одеса), КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належно йому майно, до якого входить частка домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що у передбачений законом строк звернувся до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді частки домоволодіння АДРЕСА_1 , проте отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно із довідкою № 6994 від 15 травня 2019 року, виданої ДМБТІ вказано, що за померлою ОСОБА_4 , яка була матір`ю його батька, частка у праві власності не значиться і частки в домоволодінні вже розподілені. Тобто, його батько фактично прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 , але через помилку в довідці ДМБТІ про право власності на частки у домоволодіння, він не має можливості отримати спадщину, оскільки оманним шляхом в 2016 році право власності на частину домоволодіння отримала відповідач ОСОБА_2 .

Зазначає, що домоволодіння АДРЕСА_1 з 02 лютого 1949 року на праві спільної часткової власності належало в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по частині. 05 травня 1983 року ОСОБА_4 склала заповіт, за яким належну їй частині будинку заповіла ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках.

Після смерті ОСОБА_4 07 травня 1983 року спадщину за заповітом прийняли ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8

05 квітня 1985 року у зв`язку із закінченням ОСОБА_3 будівництва нового будинку Б-1 на території спірного домоволодіння, складений акт про зміну часток в домоволодінні, на підставі якого та інших документів виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11 жовтня 1985 року було узаконено будинок Б-1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , встановлено нові частки: ОСОБА_5 35/100 часток; ОСОБА_4 25/100 часток; ОСОБА_3 та ОСОБА_9 40/100 часток, тобто цим рішенням зафіксовано, що новий будинок (Б-1) складає 40/100 частин всього домоволодіння. 24 січня 1986 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину на 2/8 частини житлового будинку.

Оскільки на час видачі свідоцтва у розпорядженні ДМБТІ були документи про зміну часток спадкодавця з 12 на 25/100, то всім спадкоємцям фактично припадало по 1/16 частині. Рішенням суду від 08 серпня 1988 року частину будинку А-1 розподілено в натурі та визнано, що ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину за заповітом, проте не звернувся за реєстрацією права власності.

Разом з тим, після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із заявою до Другої дніпровської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва на право на спадщину за законом звернулася ОСОБА_2 , проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

В грудні 2020 року він звернувся з заявою до ДМБТІ про скасування помилкових реєстрацій, але у встановлені законом строки відповіді не отримав, у зв`язку з чим він позбавлений можливості отримати право власності на 1/8 частку домоволодіння, яку його батько на рівні з іншими особами, за заповітом від 05 травня 1983 року фактично прийняв у спадщину, а тому просив суд визнати за ним право власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог й заявлені вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1985 року № 539/4 змінено частки у спірному домоволодінні, а заявлені позивачем вимоги про визнання за ним права власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , суперечить вказаному рішенню.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин у справі, не дослідив належним чином надані на підтвердження заявлених позовних вимог докази та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, .

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , яка залишила заповіт на належну їй частку домоволодіння АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках кожному.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

23 січня 1986 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 отримали свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1985 року № 539/4 «Про домоволодіння АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та ОСОБА_9 ; затверджено акт ідеальних часток, виданий міжміським бюро технічної інвентаризації 05 квітня 1985 року на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 35/100 частки; за ОСОБА_4 25/100 частки; за ОСОБА_3 та ОСОБА_9 40/100 частки.

Рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 01 березня 1994 року визнано право власності на 20/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року за ОСОБА_2 визнано право власності на частину домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочним рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 21 березня 2022 року припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 , розділивши в натурі домоволодіння, розташовані по АДРЕСА_1 на окремі домоволодіння з урахуванням будівельно-технічних варіантів, викладених у висновку експерта від 07 червня 2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 4974/4975-20. Виділено в натурі 1/4 частину із спільного майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку (частина основної частини житлового будинку літ. «А-1», приміщення в прибудовах літ. «А1» (раніше літ. «а2-1»), літ. А4 (раніше літ. «а1-1»), ґанками літ. «а» (раніше літ. «а2»), літ. «а5» (раніше літ. «а3») як на окреме домоволодіння (квартиру АДРЕСА_3 ) по АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень № 2-3, 2-4, 3-4, 3-5, 3-6 - житлового будинку літ. «А-1» та приміщення в прибудовах літ. "А1" (раніше літ. «А2-1»), літ. а4 (раніше літ. «а1-1»): № 2-1, 2-2, 3-1, 3-2, 3-3 та ґанками літ. «а» (раніше літ. «а2»), літ. «а5» (раніше літ. «а3»), з відповідною частиною надвірних споруд, а саме: сараю літ. "В", убиральні літ. "Д", огорожі літ. "№ 5" (раніше №11), водопровідної колонки літ. № 8 (раніше № 12).

В силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 є власником: 20/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02 липня 1998 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніною В.І. за реєстровим № 3015; 20/100 частин вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 25 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. за реєстровим № 3085.

Після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син ОСОБА_1 звернувся до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на майн, що залишилось після його смерті.

Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. від 03 грудня 2020 року позивачу відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3 , який був спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку із відсутністю відомостей про належність їй частки домоволодіння.

При цьому, згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 15 травня 2019 року № 6994 станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на: 20/100 ч. за ОСОБА_3 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 1994 року; 20/100 ч. за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 02 липня 1998 року; 1/8 ч. (частка не перереєстрована) за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 січня 1986 року; 1/8 ч. (частка не перереєстрована) за ОСОБА_7 на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 22 листопада 2003 року; 35/100 ч. за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15 серпня 2012 року

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 14-364цс19 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд першої інстанції, з урахуванням норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, встановивши, що позивач ОСОБА_1 не довів факту належності спадкодавцю ОСОБА_4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , а надані ним докази не містять відповідних відомостей, та відповідний розрахунок часток у вказаному домоволодінні на час розгляду справи, з урахуванням рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1985 року № 539/4 на підставі якого змінено частки у спірному домоволодінні, дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання за ним права власності на частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який був спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 та відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно і всебічно дослідив і оцінив обставини вусправі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зі зміною часток всі спадкоємці залишились при своїх частках, змінилась лише арифметична ознака з 1/8 на 1/16, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки апелянтом ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог у розумінні норм цивільно-процесуального законодавства України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2023 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

І.А. Єлізаренко