Провадження №22-ц/812/536/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу №488/2693/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Позивайла Ігоря Сергійовича на заочне рішення, яке постановив Корабельний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чернявської Я.А. у приміщенні цього суду 11 березня 2019 року, дата складання повного тексту якого не зазначена, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_3 ) про стягнення боргу за договором позики.

у с т а н о в и в :

21 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно договору позики від 11 листопада 2017 року ОСОБА_3 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 11500,00 доларів США, що на момент укладання договору складало 305325,00 грн. Сторони погодили, що повернення грошових коштів буде відбуватись в гривневому еквіваленті на день повернення позики у строк до 15 грудня 2017 року.

Свої зобов`язання відповідачка за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 01 червня 2018 року сума боргу становить 368999,77 грн., що складається з: 318 759,03 грн. основного боргу з урахуванням індексів інфляції; 4215,99 грн. - 3% річних та 46024,48 грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості за період з 15 грудня 2017 року по 01 червня 2018 року, виходячи з положень статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та подвійної облікової ставки НБУ.

Посилаючись на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором позики, позивач просив стягнути з неї 368999 грн. 77 коп. заборгованості за договором позики.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про задоволення позову.

ОСОБА_3 відзив на позовну заяву не подавала, в судове засідання не з`явилася.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року, задоволено частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, накладено арешт на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та заборонити його відчуження в межах заявленої суми позовних вимог, яка становить 368999 грн. 77 коп.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3 368999 грн. 77 коп. заборгованості за договором позики від 11 листопада 2017 р. та 3690 грн. судового збору на користь ОСОБА_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що 11 листопада 2017 р. відповідачка ОСОБА_3 склала розписку про отримання нею грошових коштів від позивача ОСОБА_2 в розмірі 11 500 доларів США, що на момент укладання договору складало 305325 грн., в якості позики, строк повернення позики сторони визначили до 15 грудня 2017 року.

Також суд вважав, що сторони визначили, що повернення грошових коштів буде відбуватися в гривневому еквіваленті.

Суд виходив з того, що згідно статтям 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Тому суд вважав встановленим, що сторони уклали договір позики відповідно до вимог статті 1047 ЦК України, а наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням частини 3 статті 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсязі.

При цьому суд керувався правовою позицією Верховного Суду України від 02 вересня 2015 у справі № 6-369цс15 про те, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (відповідна).

Суд при визначенні суми заборгованості за договором позики, що підлягає стягненню з відповідачки, виходив з наявності підстав для стягнення суми боргу з урахуванням інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, тому з відповідно до індексів інфляції, що діяли в період з січня по травень 2018 року (сумарний за вказаний період - 104,4%), обрахував суму основної заборгованості станом на 01 червня 2018 року, яка склала: 305325,00 грн. х 104,4 % = 318759, 03 грн., тобто основна сума заборгованості підлягає збільшенню на 13434,03 грн.

Також суд обрахував три відсотки річних від основної суми заборгованості у розмірі 305 325, 00 грн. за період з 15 грудня 2017 року по 01 червня 2018 року, що складає 4 215, 99 грн.

Посилаючись на положення статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР, а також на те, що сторони договором не погодили розмір пені за прострочення грошового зобов`язання, суд вважав за можливе стягнути також з ОСОБА_3 пеню, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період з 15 грудня 2017 року та по день звернення до суду з позовом 01 червня 2018 року, що складає 46024 грн. 48 коп.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року у даній справі у виконавчому провадженні № 65303773 з виконання виконавчого листа № 488/2693/18, виданого 17 травня 2019 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва на стягнення з ОСОБА_3 368999 грн. 77 коп. заборгованості за договором позики від 11 листопада 2017 р. та 3690 грн. судового збору на користь ОСОБА_2 , боржника ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , замінена на її правонаступника ОСОБА_1 .

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 , який є спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 54, 55), адвокат Позивайло І.С. звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою про перегляд заочного рішення, у якій просив поновити ОСОБА_1 як правонаступнику ОСОБА_3 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року у справі № 488/2693/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, заяву про перегляд заочного рішення задовольнити, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року у справі № 488/2693/18 скасувати.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики повернуто заявникові.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Позивайло І.С. подав апеляційну скаргу, яка постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року задоволена. Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Позивайло І.С. вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в повному обсязі відмовити, розподілити судові витрати та у порядку, передбаченому частини 9 статті 158 ЦПК України, вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу (з січня 2012 року по квітень 2018 року) проживав разом зі своєю хрещеною матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Повернувшись у жовтні 2019 року з тривалого відрядження він дізнався, що його хрещена ОСОБА_3 у квітні 2019 року померла. З метою оформлення своїх спадкових прав він звернувся до нотаріальної контори, після чого дізнався про нібито позичені ОСОБА_3 кошти, а згодом і про наявність заочного рішення суду від 11 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики. Від ОСОБА_2 також він дізнався про те, що на початку 2019 року він домовився із ОСОБА_3 про придбання в останньої квартири, де вона мешкала, та що на виконання цієї домовленості сплатив їй грошові кошти у розмірі 11500 доларів США як авансовий внесок в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 . Також, останнім було повідомлено, що він не буде заперечувати проти того, щоб ОСОБА_1 оформлював спадщину у вигляді цієї квартири на себе, проте після оформлення спадщини, ОСОБА_1 буде зобов`язаний повернути отримані ОСОБА_3 грошові кошти їх власнику - ОСОБА_2 , на що ОСОБА_1 погодився. Разом із тим, після ознайомлення з матеріалами справи № 488/2693/18, ОСОБА_1 збагнув, що ОСОБА_2 ввів його та суд в оману, адже як убачається із матеріалів судової справи, у листопаді 2017 року був оформлений договір позики у вигляді письмової розписки, нібито виданої ОСОБА_3 . Проте, у період з 2017 року до початку 2018 року, протягом часу, коли ОСОБА_1 ще мешкав разом із ОСОБА_3 , остання не потребувала грошової чи іншої допомоги, більш того, від сторонніх осіб та одноособово не могла позичати грошові кошти від останніх, відповідно, вона не підписувала жодних боргових документів про отримання коштів, адже всі питання, пов`язані із сімейним бюджетом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішували удвох. Тобто у разі, якщо б ОСОБА_3 вирішувала би продати належне їй нерухоме майно, або ж узяти грошові кошти у борг, про це був би обізнаний ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 зі всією впевненістю стверджує те, що роздрукований договір позики та розписку про отримання позики від 11 листопада 2017 р., ОСОБА_3 не підписувала, адже наявні зразки почерку та підпису на вказаних документах, суттєво відрізняються від притаманних ОСОБА_3 . Саме тому, як вважає представник ОСОБА_1 , цій цивільній справі була наявна об`єктивна та нагальна потреба у проведенні посмертної судово-почеркознавчої експертизи для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування. Інші засоби доказування у даному випадку не змогли б замінити висновок експерта, саме останній здатний встановити автентичність почерку та підпису хрещеної матері ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на документах від 11 листопада 2017 р. З цього приводу, також зазначає, що під час ознайомлення із матеріалами справи №488/2693/18 була виявлена відсутність оригіналів вищевказаних документів від 11 листопада 2017 року, замість яких у матеріалах зазначеної цивільної справи, наявні їх копії, долучені ОСОБА_2 , але навіть не завірені ним як позивачем, що є неприпустимим, та вони не можуть бути прийняті як докази наявності боргових правовідносин між сторонами. Крім того вказаний договір не містить підпису самого позивача позикодавця. З урахуванням цього адвокат Позивайло І.С. зазначає про необхідність під час апеляційного розгляду витребування від позивача оригіналів договору позики та розписки про отримання позики від 11 листопада 2017 р., для подальшого проведення з останніми посмертної судово-почеркознавчої експертизи. Так, суд першої інстанції під час розгляду відповідної справи, не врахував позицію Верховного Суду, відображену у постанові КЦС ВС від 05 вересня 2018 р. у справі № 367/7135/16-ц. Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_2 посилався на наявність у нього статусу позичальника і на існування між ним та ОСОБА_3 позикових правовідносин, які регулюються положеннями ст.ст. 1046-1050 ЦК України. Поряд із тим, зі змісту розписки про отримання позики від 11 листопада 2017 р. вбачається, що грошові кошти у розмірі 305325 грн. ОСОБА_3 отримані для оформлення документів на спадщину та подальший продаж ОСОБА_2 належної останній квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, правова природа взаємовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є позиковою, адже відповідно до змісту розписки про отримання позики від 11 листопада 2017 р., грошові кошти у розмірі 305325 грн. стосуються авансового внеску, що є зовсім іншою правовою природою взаємовідносин між сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 квітня 2023 р. замінено ОСОБА_3 на її правонаступника ОСОБА_1 .

Учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися.

Від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Позивайла І.С. надійшли заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 .

Учасники справи повідомлені про час та місце судового засідання шляхом надсилання судових повісток засобами поштового зв`язку та повідомлень на зазначені ними адреси електронної пошти.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів також визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 11 листопада 2017 року ОСОБА_3 склала розписку про отримання нею грошових коштів від позивача ОСОБА_2 в розмірі 11500 доларів США, що на момент укладання договору складало 305325,00 грн. (а.с. 8).

Також 11 листопада 2017 року ОСОБА_3 був підписаний текст договору позики, за яким позикодавець ОСОБА_2 передав у власність позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 11500 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у строк до 15 грудня 2017 року (а.с. 8, зворот).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмету договору на основі попередньої домовленості, що висвітлено в пункті 2 частини 1 статті 1046 ЦК України.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Також, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції, встановивши на підставі наданих позивачем доказів копій підписаних ОСОБА_3 тексту договору позики та розписки від 11 листопада 2017 рок, факт отримання нею в якості позики від ОСОБА_2 11500 доларів США, а також відсутності доказів повернення відповідачкою отриманих коштів, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про укладання ними договору позики та його порушення позичальником, а тому і про наявність підстав для стягнення неповерненого боргу 11500 доларів США (з урахуванням положень статті 13 ЦПК України та змісту позовних вимог суд визначив стягнути суму боргу в еквіваленті до національної валюти України).

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про недоведеність наявності між сторонами договору позики, клопотання про витребування від позивача оригіналів боргових документів з огляду на таке.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 82 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 ЦПК України).

Згідно із частинами 1, 3, 4, 5, 8 статті 83 ЦПК України часники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У справі, яка переглядається, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року було відкрите провадження, призначено підготовче засідання на 22 жовтня 2018 року, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та подання доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Копія цієї ухвали повернулася до суду від ОСОБА_3 без вручення з відміткою поштового відділення про причини повернення (досилання) - «за відмовою адресата від одержання» від 01 грудня 2018 року (а.с. 21), тому за правилами, визначеними частиною 9 статті 130 ЦПК України, надіслані ОСОБА_3 документи вважаються врученими у цей день, а тому вона мала право подати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження заперечень проти позову до 17 грудня 2018 року (останній день визначеного судом строку для вчинення цієї процесуальної дії припадав на неділю, яка є вихідним днем).

Також вона повідомлялася судом про судове засідання, що призначалося на 16 січня 2019 року, про що свідчить її підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 23).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та доказів на спростування заявлених вимог, а також на звернення до суду із клопотанням про їх витребування у разі неможливості надати докази самостійно, не скористалася.

Будь-яких переконливих аргументів, підтверджених доказами, щодо неможливості подання доказів до суду першої інстанції, зокрема, висновку почеркознавчої експертизи у разі оспорювання факту підписання боргових документів, або клопотання про її призначення судом та витребування від позивача оригіналів боргових документів з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 апеляційному суду не надав.

За такого колегія суддів також вважає таким, що не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача в апеляційній скарзі про витребування від позивача оригіналів договору позики та розписки про отримання позики від 11 листопада 2017 року.

Щодо заперечення ОСОБА_1 факту отримання ОСОБА_3 у борг від ОСОБА_2 грошових коштів з посиланням на те, що ОСОБА_3 не потребувала таких коштів і не могла їх брати, не порадившись з ним, є припущеннями, які не ґрунтуються на наявних у справі доказах, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно встановлено зміст правовідносин сторін.

Так, зазначення у розписці, що грошові кошти були отримані ОСОБА_3 для оформлення спадщини та в рахунок майбутнього продажу належної останній квартири АДРЕСА_2 , не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про те, що сторонами укладено саме договір позики, оскільки про таке прямо зазначено у розписці, а мета та мотиви отримання грошових коштів у борг не змінюють змісту правовідносин сторін.

Колегія суддів не приймає аргумент апеляційної скарги про те, що текст договору позики не підписаний позивачем як позикодавцем. Так, відсутність підпису у договорі позики сторони позикодавця не спростовує укладення такого договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки на підтвердження цього позивачем надано розписку позичальниці, що відповідає положенням частини 2 статті 1047 ЦК України. Текст договору позики, який підписаний ОСОБА_3 , за таких умов є письмовим доказом на підтвердження умов договору позики.

За такого апеляційний суд дійшов висновку про наявність у суду першої інстанції законних підстав для стягнення з ОСОБА_3 неповернутої нею позики в сумі 305325 грн.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення заборгованості з урахуванням положень статті 625 ЦК України.

Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом було встановлено, що у передбачений договором позики строк до 15 грудня 2017 року позичальник ОСОБА_3 позику не повернула, суд першої інстанції правильно стягнув з неї на користь позивача 3% річних за період прострочки (з 15 грудня 2017 року по , що становить 169 днів) 4215 грн. 99 коп.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

У частині 4 названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині 4 статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

В той же час, за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі N 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19), у постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справу N 130/2604/18 ( провадження N 61-19817св19).

Суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати, на вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що предметом укладеного між сторонами договору позики від 11 листопада 2017 року є грошові кошти, виражені в іноземній валюті доларах США (11500), з визначенням еквіваленту в гривнях (305325 грн.), тому передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини 2 статті 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат у розмірі 13434 грн. 30 коп.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог в частині стягнення пені за невиконання позичальником грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина 1 статті 547 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Як встановив суд першої інстанції, уклавши договір позики 11 листопада 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забезпечення виконання позичальником умов договору не передбачили.

Суд, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 46024 грн. 48 коп. пені, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, послався як на підставу такого вирішення спору на положення Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Згідно зі статтею 1 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін.

Відповідно до статті 3 цього ж Закону зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до Преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Тобто дія цього закону не розповсюджується на фізичних осіб, між якими виник спір, який розглядається у даній справі.

Тому суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин норми названого закону, який їх не регулює.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки сторони договору позики не визначили розмір пені за прострочення виконання позичальником зобов`язання, то відсутні підстави для стягнення пені у справі.

Незважаючи на те, що поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась незаконність висновків суду в частині вирішення вимог про стягнення з позичальника інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний суд, взявши до уваги частину 4 статті 367, пункт 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині, вважає за необхідне не обмежуватись доводами апеляційної скарги, змінити рішення суду, задовольнивши позов частково, стягнувши з ОСОБА_1 як правонаступника відповідачки ОСОБА_3 (спадкоємця її майна).

При цьому апеляційний суд враховує також положення частини 1 статті 1282 ЦК України про те, що ОСОБА_1 має відповідати за боргами спадкодавця ОСОБА_3 лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

За наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги по справі задоволені частково, а тому відсутні підстави з урахуванням частини 7 статті 158 ЦПК України для задоволення клопотання представника ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга частково задоволена, рішення суду змінено, внаслідок чого позовні вимоги задоволені частково є підстави для розподілу судових витрат.

Так, звертаючись з позовом позивач ОСОБА_2 просив про стягнення з ОСОБА_3 368999 грн. 77 коп. та сплатив за подання позовної заяви 3690 грн. судового збору (а.с. 1).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на 83,89%, то повернення йому з відповідача підлягає 3095 грн. 54 коп. судового збору.

ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги сплачено 5535 грн. судового збору.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги стягнута з ОСОБА_1 сума заборгованості зменшилась на 16,11% і такий розмір судового збору за подання апеляційної скарги, що становить 891 грн. 69 коп. слід стягнути на його користь з ОСОБА_2 .

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).

З урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України суму судового збору, яка підлягає стягнення на користь ОСОБА_2 , слід зменшити на 891 грн. 69 коп. та стягнути з ОСОБА_1 2203 грн. 85 коп. (3095 грн. 54 коп.-891 грн. 69 коп.).

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Позивайла Ігоря Сергійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 11 березня 2019 року змінити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 , як спадкоємця майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 309540 грн. 99 коп. заборгованості за договором позики, з яких 305325 грн. основного боргу та 4215 грн. 99 коп. 3% річних, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а також 2203 грн. 85 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 31 травня 2023 року