Справа № 637/1265/21
Провадження № 2/529/325/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Петренко Л.Є.

секретаря Звягольської В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

встановив:

28.12.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - сина ОСОБА_3 , разом з матір`ю.

В обґрунтування позову позивачка ОСОБА_1 вказала, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду Харківської області. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає разом з матір`ю позивачкою по справі у будинку належному її батькові, розташованому по АДРЕСА_1 . Разом з тим, з відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на її користь, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Зазначає, що вона з сином мають міцний психологічний зв`язок, вона турбується про нього. Крім того, нею створено всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. У будинку де проживає позивачка ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 , створено всі умови для проживання дитини. Остання має постійне місце роботи та достатній рівень доходів для забезпечення сина. Має позитивну характеристику

Позивачка ОСОБА_1 мала намір зняти з реєстрації проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 та заяву про місце реєстрації за іншою адресою, однак, відповідач ОСОБА_2 , як батько неповнолітньої дитини своєї письмової згоди на проведення таких дій не надав. Як наслідок, інспектором загального відділу Кіндрашівської сільської ради відмовлено у знятті з реєстрації та реєстрації місця проживання дитини.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду Харківської області від 30.12.2021 позовна заява залишена без руху та надано строк для усунення недоліків.

01.02.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду Харківської області відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду В.Князєва від 14.03.2022, враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Шевченківського районного суду Харківської області на Диканський районний суд Полтавської області.

Згідно супровідного листа, справи з Шевченківського районного суду Харківської області надійшли до Диканського районного суду Полтавської області 23.03.2023

27.03.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, головуючим суддею визначено суддю Петренко Л.Є.

29.03.2023 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області справу прийнято до свого провадження та призначено до підготовчого засідання.

27.04.2023 ухвалою Диканського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про підтримання своїх позовних вимог та розгляду справи у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позову та проведення судового засідання у його відсутність.

Третя особа Шевченківська селищна військова адміністрація Куп`янського району Харківської області на електронну адресу суду подала заяву про розгляд справи у відсутність представника такої. Заперечення проти позову третя особа до суду не подала.

Разом з тим, матеріали цивільної справи містять заяву третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської селищної ради про розгляд справи у відсутність представника служби. Вказана служба вважає позов повністю аргументованим (а.с.75).

З огляду на вказані заяви подані сторонами по справі, а також третіми особами, які не заявляють самостійних позовних вимог, суд провів розгляд справи у відсутність сторін, на підставі наявних матеріалів у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що прямо передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 17.10.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду Харківської області, яке набрало законної сили 28.10.2021 (а.с.50).

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.48).

Так, після розірвання шлюбу між сторонами по справі, дитина син ОСОБА_3 , проживає разом з матір`ю.

25.11.2021 рішеннями Шевченківського районного суду Харківської області від з відповідача, на користь позивачки ОСОБА_1 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.51).

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_2 , однак фактично проживає по АДРЕСА_1 вказаного населеного пункту. Разом з останньою у будинковолодінні, проживають її син неповнолітній ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , батько ОСОБА_6 . Вказане вбачається з Акту обстеження про підтвердження факту проживання особи без реєстрації, складеного 20.12.2021 (а.с.20).

Відповідно до наявних в матеріалах справи документах, позивачка ОСОБА_1 працює у виробничому підрозділі «Харківська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» і займає посаду начальника станції Старовірівка. (а.с.17) .

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Шевченківської селищної ради від 18.01.2022, служба у справах дітей при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає за доцільне визначити таким з його матір`ю ОСОБА_1 позивачем по справі.

Також у висновку вказано, що ОСОБА_1 зі своїм сином фактично проживають по АДРЕСА_1 . Будинок у якому вони проживають належить батькові позивачки ОСОБА_6 .

Крім того у висновку зазначено, що матір`ю, тобто позивачкою по справі ОСОБА_1 , створено всі належні умови для проживання та виховання, розвитку дитини, забезпечено гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері морального та матеріального комфорту. Крім того, остання за своїм місцем роботи характеризується позитивно (а.с.66).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі частинами 1, 2 ст. 15 Закону України Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України" № 31111/04 від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення Європейського суду з прав людини у справі Мамчур проти України № 10383/09 від 16 липня 2015 року).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Отже, при розгляді даної справи суд надає першочергове значення найкращим інтересам дитини.

Разом з тим, суд враховує те, що сам відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти визначення місця проживання його неповнолітнього сина ОСОБА_3 разом з матір`ю позивачкою по справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що проживання малолітнього ОСОБА_3 зі своєю матір`ю буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, враховуючи завдання суду діяти в інтересах дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання сина разом з матір`ю підлягають задоволенню, що буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини.

Разом з тим, суд зазначає, що проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання.

Керуючись ст.ст. 76, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуюча: Л.Є. Петренко