КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Поліщук Н.В.,

секретар Ольшевський П.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення пені та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «ФК «Фінілон» в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від загальної простроченої суми виплат за договором банківського вкладу № SAMDN1296 від 30.04.2013 у розмірі 4 266,58 євро, а також, пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення договору банківського вкладу № SAMDN1296 від 30.04.2013 у розмірі 45 000,00 євро.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30.04.2013 сторони уклали договір банківського вкладу № SAMDN1296 на суму 15 000 євро зі ставкою 6,5% річних строком на 3 місяці з автоматичною пролонгацією. В подальшому позивач збільшив суму вкладу до 45 000 євро.

22.05.2018 позивач подав заяву про розірвання зазначеного договору, яку банк отримав 24.05.2018, однак відповідач письмової відповіді не надав. Разом з тим, оператор в телефонному режимі повідомив про те, що вклад не буде повернуто до моменту деокупації АРК. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2019 у справі № 757/28811/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.07.2020 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору та стягнення коштів задоволено частково. Розірвано Договір № SAMDN1296 від 30.04.2013, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором № SAMDN1296 від 30.04.2013 у розмірі 45 000,00 євро та проценти за договором № SAMDN1296 від 30.04.2013 за період з 01.02.2014 по 12.06.2018 у розмірі 12 613,77 євро.

28.08.2020 Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду. 24.09.2020 головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України було відкрито виконавче провадження.

13.11.2020 рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2019 було виконане і сума вкладу та процентів були перераховані на рахунок позивача. Оскільки відповідач невчасно виконав свої зобов`язання за договором депозиту, позивач був вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 1-4 зв.).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.08.2022 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа: ТОВ «ФК «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення пені задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 4 266,58 євро як три проценти річних без врахування податків та зборів. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 2 270,00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено (а.с. 93-95зв.).

В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги договір про переведення боргу від 17.11.2014, який був укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон». Також, суд першої інстанції не взяв до уваги надані банком докази дати виконання рішення суду про стягнення депозиту та відсотків, і, як наслідок, не правильно розрахував період за який підлягає стягненню 3 % річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Окрім того, суд першої інстанції не застосував строків позовної давності, заявлених відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву, та не зазначив мотивів відхилення такої заяви.

До того ж, за наслідками розгляду справи, судом першої інстанції не правильно розраховано, а в подальшому, стягнуто розмір судового збору (а.с. 97-103).

27.03.2023 представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права (а.с. 123 - 126).

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наданого позивачем розрахунку стягнення 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2013 між сторонами було укладено Договір № SAMDN1296, за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 15 000,00 євро на строк 92 дні по 30.07.2013 включно.

На виконання вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку 15 000,00 євро, що підтверджується платіжним доручення про внесення грошових коштів на депозит від 30.04.2013.

16.07.2013 на депозитний рахунок позивачем було зараховано 8 000,00 євро.

26.09.2013 було також зараховано 22 000,00 євро.

17.11.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу.

22.05.2018 представник позивача за довіреністю звернувся до відповідача із нотаріально завіреною заявою щодо розірвання договору № SAMDN1296 від 30.04.2013 та просив повернути вклад разом з нарахованими відсотками, яку банк отримав 24.05.2018.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2019 у справі № 757/28811/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.07.2020 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення коштів задоволено частково. Розірвано Договір № SAMDN1296 від 30.04.2013, укладений між ПАТКБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором № SAMDN1296 від 30.04.2013 у розмірі 45 000,00 євро та проценти за договором № SAMDN1296 від 30.04.2013 за період з 01.02.2014 по 12.06.2018 у розмірі 12 613,77 євро.

Вказаним судовим рішенням було установлено, що нотаріально завірена заява позивача про розірвання договору від 22.05.2018 була отримана банком 24.05.2018.

28.08.2020 Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду.

Згідно з постановою головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮ України від 24.09.2020 відкрив виконавче провадження.

Відповідно виписки з розрахунку АТ КБ «ПриватБанк» рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2019 у справі № 757/28811/18-ц було виконано 21.10.2020, шляхом перерахування банком стягнутих сум на депозитний рахунок державної виконавчої служби.

Згідно з випискою про рух коштів по картці позивача 13.11.2020 сума вкладу та процентів були перераховані на рахунок позивача.

Постановою державного виконавця від 20.11.2020 виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2019 в справі № 757/28811/18-ц було закінчено.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України).

До відносин банку та вкладника за рахунок, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу,- банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідного до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 727/898/19.

Отже, з огляду на викладене апеляційний суд доходить висновку про те, що з 26.05.2018 (+2 дні з моменту отримання вимоги позивача про розірвання депозитного договору) у банку виникло грошове зобов`язання перед позивачем, як то передбачено п. 5 депозитного договору № SAMDN1296 від 30.04.2013.

В подальшому, позивачем нараховано 3 % річних за договором за період з 26.05.2018 (момент отримання банком вимоги про повернення депозитного вкладу) по 12.11.2020 (дата зарахування стягнутих грошових коштів на рахунок позивача).

Однак, наведені позивачем розрахунки є не правильними, з огляду на те, що датою виконання АТ КБ «ПриватБанк» судового рішення у справі № 757/28811/18 є 21.10.2020, що підтверджується випискою по рахунку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 від 21.10.2020, але зазначені обставини судом першої інстанції не перевірялись.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Пунктом 2 статті 47 зазначеного Закону передбачено, що стягувачу-фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня - з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Інструкцією «Про затвердження з організації примусового виконання рішень» № 512/5 від 02.04.2012 (розділ 6, пункт 15) передбачено що підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється відповідальною особою органу державної виконавчої служби невідкладно після отримання розпорядження державного виконавця.

Ураховуючи зазначене, слід дійти висновку про те, що невчасне перерахування коштів з відповідного депозитного рахунку на який було списано кошти з банку є відповідальністю ДВС, а не АТ КБ «ПриватБанк», тому нарахування 3 % річних після 20.10.2020 є безпідставним.

У свою чергу, під час розгляду справи в суді першої інстанції, банком було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності на стягнення 3% річних, та зазначено, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Тому, стягнення 3 % річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Також вказано, що дана позовна заява датована 15.10.2021, в свою чергу згідно даних офіційного веб-сайту Судова влада Україна позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 03.11.2021 та здійснив розрахунок 3% річних за договором за період 26.05.2018 по 12.11.2020, що виходить за межі позовної давності.

Однак, апеляційний суд не погоджується із зазначеним періодом стягнення 3% річних за договором з огляду на те, що згідно ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом, скориставшись послугами поштового зв`язку 16.10.2021, тобто, датою звернення до суду з даним позовом слід вважати саме 16.10.2021, а не 02.11.2021 (дата реєстрації позовної заяви в суді першої інстанції).

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. з ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, і тому, апеляційний суд вважає, що у справі наявні підстави для застосування строку позовної давності, а висновки суду першої інстанції про обґрунтованість стягнення з банку на користь позивача 3 % річних у розмірі 4 266,58 євро, є помилковими та підлягають зміні, з огляду на таке.

Оскільки, позивач звернувся до суду з позовом 16.10.2021, тому з даної дати слід відраховувати 3 роки, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом, тому початок строку нарахування 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, визначається 16.10.2018.

Також, апеляційний суд враховує ту обставину, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2019 було виконано банком 21.10.2020, тому кінцевою датою обрахування строку буде 20.10.2020.

Таким чином, період за який має нараховуватись 3 % річних становить з 16.10.2018 по 20.10.2020, і розраховується наступним чином:

з урахуванням боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 45 000,00 євро, помноженого на кількість днів прострочення, з 16.10.2018 по 20.10.2020 (дата виконання рішення суду), що становить 736 днів, помноженого на 3 (розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році).

тобто, 45 000,00 євро * 736 днів * 3 / 100 / 365 = 2 722,19 євро.

Отже, з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 16.10.2018 по 20.10.2020 у розмірі 2 722,19 євро.

При цьому, судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29.12.2000 № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тому, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет № 15-93).

При тому, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених ст. 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Також, суд апеляційної інстанції не знайшов обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» був укладений договір про переведення договору, відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кредитор не втратив своє право вимоги до первісного боржника (АТ КБ «ПриватБанк»), і тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у даній справі.

З огляду на вищевикладене, перевіривши матеріали справи та надані докази, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, не перевірив розрахунки та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні рішення суду першої інстанції з підстав викладених в цій постанові.

За наслідками розгляду даної справи, судом першої інстанції було розподілено судові витрати, та стягнуто з банку на користь позивача судовий збір у розмірі 2 270,00грн.

Однак, такий розподіл судових витрат не відповідає нормам діючого законодавства, з огляду на таке.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 2 270,00 грн.

Отже максимальна сума судового збору становить - 5 * 2 270,00 = 11 350,00

При зверненні позивача до суду з даним позовом, загальна сума вимог складала - 4 266,58 євро (3%) + 1 216 350,00 євро (пеня). Отже загальна сума судового збору, яка мала бути сплачена позивачем при зверненні до суду першої інстанції становить - 11 350,00 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Отже, у даному випадку, ОСОБА_1 є споживачем послуг банку, і звертаючись до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, тому за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає стягненню з банку в дохід держави судовий збір, який розраховується наступним чином:

4 266,58 євро (заявлений розмір 3%) + 1 216 350,00 євро (заявлений розмір пені) = 1 220 616,58 євро

4 266,58 євро (задоволена частина) * 100 / 1 220 616,58 (сума позовних вимог) = 0,35% (співвідношення задоволеної частини)

Відтак, 11 350,00 грн (розмір судового збору) * 0,35 / 100 = 39,73 грн.

Таким чином, за розгляд справи в суді першої інстанції з банку на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 39,73 грн.

За звернення до суду з апеляційною скаргою, банком сплачено судовий збір у розмірі 17 025,00 грн (11 350,00 грн * 150% п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

За наслідками перегляду даної справи, апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення та стягнуто з банку на користь позивача 3% річних у розмірі 2 722,19 євро.

Враховуючи ту обставину, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому підлягає компенсації з бюджету держави на користь банку судовий збір у наступному розмірі:

2 722,19 євро (задоволена частина) * 100 / 1 220 616,58 (сума позовних вимог) = 0,22% (співвідношення задоволеної частини)

Відтак, 17 025,00 грн (розмір судового збору) * 0,22 / 100 = 37,45 грн.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з банку підлягає стягненню у дохід держави судовий збір, з урахуванням взаїмозаліку, у розмірі 2,28 грн.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2022 року змінити

стягнувши з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , ВПО від 10.05.2018 № АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 ) 3% річних у розмірі 2 722 (дві тисячі сімсот двадцять два),19 євро.

стягнувши з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () у дохід держави судовий збір у розмірі 2,28 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 26 травня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

Н.В. Поліщук