Справа № 466/8717/22 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/967/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 , як із спадкоємця боржника за договором позики від 25.07.2004 року ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість у розмірі 402160 грн.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 25.07.2004 року надала в борг 11000 доларів США батькові відповідача ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою від 25.07.2004 року, який підлягав поверненню протягом одного року.

У зв`язку з неповерненням боргу, 25.08.2005 року вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2006 року її позов задоволено та присуджено до стягнення з ОСОБА_5 55550 грн., що відповідно до курсу долара, станом на 30.01.2006 року, становило 11000 доларів США.

Рішення суду набрало законної сили 20.05.2006 року, однак, за життя боржником не було виконано.

В кінці листопада 2021 року вона випадково довідалась від знайомої ОСОБА_6 про те, що боржник помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будучи знайомою із сім`єю боржника та знаючи, що у нього залишився єдиний син, який достеменно знав про даний борг, позивач вирішила звернутись до нього, як єдиного спадкоємця, з проханням повернути борг. Так, зокрема, двічі, 03.12.2021 року через Третю Львівську державну нотаріальну контору та 22.02.2022 року вона зверталась до відповідача з претензією про сплату боргу в розмірі 11000 доларів США, яку відповідач отримав 06.12.2021 року, однак, борг ним повернутий не був, а на запитувану в нотаріуса інформацію про спадкоємця та обсяг спадкового майна їй було відмовлено, тому вона звернулась до суду з даним позовом, згідно із ст.ст.1281, 1282 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , в межах вартості майна, одержаного у спадщину, заборгованість за борговою розпискою від 15 грудня 2004 року на суму 11 тисяч доларів, у розмірі 402160 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4031 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного позову.

Апелянт вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав та неправильний процесуальний порядок заміни боржника в зобов`язанні.

При цьому, покликається на те, що спір про стягнення боргу за розпискою від 25.07.2004 року вирішено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2006 року, яке набрало законної сили і було звернуте позивачкою до примусового виконання, однак, постановою державного виконавця від 30.10.2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника будь-якого майна, на яке можна було б звернути стягнення в рахунок погашення боргу, а тому у позивачки відсутні правові підстави повторно пред`являти такий же позов до спадкоємців боржника.

Звертає увагу, що повернення виконавчого листа стягувачу на вказаній вище підставі дозволяє повторне його пред`явлення, відтак, виконавче провадження є незакінченим.

Окремо звертає увагу на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2006 року не є преюдиційним для даної справи, оскільки це рішення суду, яким вирішено спір між сторонами та визначено обов`язок боржника ОСОБА_5 (батька відповідача) перед позивачкою про повернення боргу в сумі 55550 грн.

Апелянт зазначає, що він не може бути відповідачем у правовідносинах з позивачкою, які виникли з договору позики, укладеного з його батьком, а є правонаступником останнього, як відповідача, у справі №2П-170/06.

Наголошує, що суд першої інстанції помилково надав самостійного значення ст.ст.1281, 1282 ЦК України, як правовій підставі позову, оскільки вказані законодавчі положення (ст.ст.1281, 1282 ЦК України) необхідно брати до уваги разом із нормами ЦПК України та нормами Закону України «Про виконавче провадження».

За позицією апелянта, належним порядком та способом захисту прав позивача в даній справі, за умови дотримання механізму, передбаченого статтею 1281 ЦК України, мало б бути звернення до суду з вимогою про заміну боржника на підставі статті 442 ЦПК України.

При цьому, зауважує, що якби не було рішення суду по справі №2П-170/06, то обраний позивачкою порядок і спосіб захисту були б належними, оскільки відповідач був би правонаступником боржника у матеріальному правовідношенні і до нього могла б бути подана позовна вимога про повернення боргу, натомість, в даному випадку має місце процесуальне правонаступництво, оскільки після смерті боржника залишився невиконаним обов`язок, присуджений з нього у користь позивачки за рішенням суду.

На підтвердження правильності своєї позиції апелянт покликається, зокрема, на правові висновки Об`єднаної палати Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року (справа №2-2697/11, провадження №61-28147сво18), Верховного Суду в постанові від 04 березня 2020 року (справа №2-1018/11, провадження №61-21230св19) та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року (справа №2-7763/10), які вважає релевантними до спірних правовідносин.

Також апелянт просить врахувати, що суд першої інстанції не встановив обсяг спадкового майна та його вартість, оскільки в матеріалах справи немає належних доказів, які б могли засвідчити наявність автомобіля «Mazda», його технічний стан та основне його вартість.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дотримання позивачкою строків, встановлених статтею 1282 ЦК України, оскільки ця обставина не підтверджена належними та достатніми доказами.

23.05.2023 року позивач ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Звертає увагу, що постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не отримувала, а як вбачається з першого аркуша інформаційної довідки, яка їй була видана, стан виконавчого провадження є завершеним. При цьому, покликається на те, що строк повторного пред`явлення виконавчого листа 30.10.2015 року, а відповідно до п.7 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Зазначає, що на час смерті ОСОБА_5 рішення суду не було виконано, а виконавче провадження №9055614 завершено (закрито) ще до смерті боржника ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2006 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 20 травня 2006 року, у справі №2П-170/06 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу (а.с.8), позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_4 55550 грн. боргу та 1500 грн. судових витрат, а всього: 57050 грн.

Цим рішенням встановлено, що 25.07.2004 року ОСОБА_4 передала в борг ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 11000 доларів США, що підтверджено розпискою позичальника від 25.07.2004 року.

31.05.2006 року Шевченківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист №2п-170 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 57050 грн., виконавче провадження за яким було відкрите Шевченківським ВДВС 15.09.2008 року (ВП №9055614) (а.с.54).

Постановою державного виконавця названого відділу ДВС від 30.10.2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) (а.с.56).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон №606-ХІV), у редакції, чинній на момент винесення вказаної вище постанови державного виконавця від 30.10.2014 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, підлягав поверненню стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, а у разі пропущення цих строків статтею 24 Закону передбачалось право стягувача на звернення до суду із заявою про їх поновлення.

Аналогічні за змістом норми містяться і в Законі України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016 року (Закон №1404-VІІІ), зокрема у ч.ч.4-6 ст.12, п.2 ч.1, ч.5 ст.37 цього Закону.

Таким чином, доводи сторони позивача про те, що виконавче провадження закінчене, є безпідставними, оскільки постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не виносилось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 02.07.2019 року (а.с.70).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.2020 року, виданого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори (а.с.86-87), спадкоємцем, який успадкував майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , є його син ОСОБА_3 (відповідач у справі).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , увійшов обов`язок по сплаті позивачці ОСОБА_4 боргу в розмірі 57050 грн., присудженого з боржника ОСОБА_5 у користь позивачки ОСОБА_4 за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2006 року. Цей обов`язок не припинився внаслідок смерті боржника та продовжує існувати.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно з резолютивною частиною рішення, сума боргу за договором позики (55550 грн.) визначена судом в національній валюті гривнях, без еквіваленту до іноземної валюти (долара США), тому вимога позивачки про стягнення з відповідача, як із спадкоємця боржника ОСОБА_5 , боргу в розмірі 402160 грн., є безпідставною.

Такий висновок в повній мірі узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року (справа №2-7763/10), які також ураховані Верховним Судом в постанові від 18 жовтня 2023 року (справа №2218/13508/12-ц), зокрема, про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке невиконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін; саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад, зокрема, в частині кредитора, чи, відповідно, в частині боржника.

Окрім того, як зазначалось вище, виконавче провадження за виконавчим листом №2п-170 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 57050 грн. (55550 грн. основного боргу та 1500 грн. судових витрат) не є закінченим, оскільки постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не виносилось, а смерть боржника ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , також не є підставою для закінчення виконавчого провадження, оскільки правовідносини, які виникають з кредитних договорів та договорів позики, допускають правонаступництво (див. пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20, провадження №14-11цс22, про те, що: «Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ; пункт 3 частини першої статті 49 Закону №606-ХІV) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва»).

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позивач не мала визначених законом підстав для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки належним способом захисту прав позивача за встановлених і наведених вище обставин справи (наявність після смерті боржника ОСОБА_5 невиконаного грошового обов`язку, присудженого з нього у користь позивачки за рішенням суду), мало б бути звернення до суду з вимогою про заміну боржника на підставі статті 442 ЦПК України, за умови дотримання механізму, передбаченого статтею 1281 ЦК України.

Такий висновок в повній мірі узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20, провадження №14-11цс22.

Доводи сторони позивача про закінчення на момент смерті боржника строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, не є підставою для звернення до суду із вказаним позовом у порядку статей 1281, 1282 ЦК України, оскільки законом врегульовано порядок вирішення судом питання про поновлення стягувачу строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у разі його пропущення.

Разом з тим, недотримання кредитором строків, установлених статтею 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення вимоги кредитора до спадкоємців боржника та застосовується і до боргових зобов`язань (сплив цих строків), має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц (пункти 57-62), від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (пункт 69.5), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 39), від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 (пункти 99-100), від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20, провадження №14-11цс22 (пункт 7.2).

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального та процесуального права не врахував, що призвело до неправильного встановлення характеру спірних правовідносин та помилкових висновків суду по суті вирішення даної справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 за безпідставністю заявлених вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та ураховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, понесенні відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6032 грн. 40 коп. підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6032 гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 листопада 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич