Справа № 346/7061/23
Провадження № 2-о/346/332/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2023 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді - Третьякової І.В.,

за участю

секретаря судових засідань - Вербіщук О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, -

В С Т А Н О В И В :

30.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій зазначив, що його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у селищі міського типу Сартана Маріупольського району Донецької області, тобто на тимчасово окупованій території України. В підтвердження факту смерті батька, ОСОБА_1 отримав копії довідки про причину смерті ОСОБА_2 №33, видану 03.11.2023р. Державною бюджетною установою міською лікарнею №1 м.Маріуполя та свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , видане 21.11.2023 р. Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої Донецької Народної Республіки, а також фотографії місця захоронення батька. З даними документами заявник звернувся до Коломийського відділу ДРАЦС з метою проведення реєстрації смерті свого батька. Однак, вказаний орган відмовився проводити державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 , посилаючись на неналежність наданих документів для її здійснення та в усній формі рекомендував заявнику звернутися до суду. За даних обставин, заявник просив суд на підставі п.8 ч.1 ст.315, ст..317 ЦПК України встановити факт смерті його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у селищі міського типу Сартана Маріупольського району Донецької області, причина смерті хронічна серцева недостатність.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. 30.11.2023р. до суду надійшла заява, в якій останній просив проводити розгляд справи за його відсутності. Заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, зазначених в заяві про встановлення факту смерті особи.

Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з`явився. Згідно заяви, яка надійшла до суду 01.12.2023р. Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просить розглянути справу без участі їхнього представника. Проти задоволення заявлених вимог не заперечують та при вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Зажиточне Тельманівського району Донецької області народився ОСОБА_3 , з 21.03.1961 року місце проживання якого було зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в селищі Приморське Ільїчевського району Донецької області. Його батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, вказані документи доводять родинні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сином та батьком.

З довідки причину смерті №33 (форма №106у), видану 03.11.2023р. Державною бюджетною установою міською лікарнею №1 м.Маріуполя вбачається, що ОСОБА_3 , у віці 85 років помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті: хронічна недостатність кровообігу, ішемічна хвороба серця з гіпертонічною хворобою .

В свідоцтві про смерть серія НОМЕР_1 , видане 21.11.2023 р. Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої Донецької Народної Республіки вказано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Зажиточне Тельманівського району Донецької області помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 85 років в селищі Сартана Ільїчевського району міста Маріуполя російська федерація так звана донецька народна республіка.

Як вказує заявник, Коломийським відділом ДРАЦС йому було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті батька, оскільки пред`явлені ним: довідка про причину смерті №33 та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 являються документами, що видані органами влади, створеними всупереч законодавству України, є недійсними та не створюють будь-яких правових наслідків, а тому не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті.

Встановлення факту смерті батька необхідно заявнику для реєстрації його смерті в органах РАЦС та отримання Свідоцтва про смерть встановленого зразку.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як врегульовано п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Як передбачено ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», вбачається, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це.

За таких обставин, заявник не має можливості отримати оригінал лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті, оскільки вказані документи видані установою, яка перебуває на тимчасово окупованій території.

Згідно з положенням п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Відповідно до ст. ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі «намібійські винятки» в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті на окупованій території можуть бути істотно обмеженими.

Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, наявні підстави для задоволення заяви.

Виходячи з викладеного, оцінивши докази з врахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності з огляду на міжнародну практику, суд вважає заявлені заявником вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Як передбачено ч.5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 12-13, 19, 76-80, 95, 223, 247, 258-259, 263-265, 272-273, 293, 315, 317-319 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Зажиточне Тельманівського району Донецької області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у селищі міського типу Сартана Маріупольського району Донецької області, причина смерті - хронічна серцева недостатність.

У відповідності до ст.430 ЦПК України, рішення суду допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01.12.2023р.

Суддя Третьякова І. В.