ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3856/23 Справа № 185/5858/19 Категорія 59 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, є власником 1/3 частини індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у вказаному вище будинку остання володіє та користується приміщеннями, будівлями і спорудами, які згідно технічного паспорта позначені як: приміщення №1-1 (кухня) площею 8,3 м2; приміщення № 1-2 (житлове) площею 15,7 м2; приміщення № 1-3 (житлове) площею 5,0 м2 будинку, позначеного у технічному паспорті літерою «А-1Ж»; приміщення №1-4 (кухня) площею 13,8 м2 прибудови, позначеною у технічному паспорті літерою «а1»; літня кухня, позначена у технічному паспорті літерою «Б»; літня кухня, позначена у технічному паспорті літерою «б»; сарай, позначений у технічному паспорті літерою «Е»; погріб, позначений у технічному паспорті літерами «пдЕ»; убиральня, позначена у технічному паспорті літерою «Н»; огорожа і ворота з хвірткою, позначені у технічному паспорті як «№ 4».

Крім того, на підставі рішення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області №1391-40/VII від 30 жовтня 2018 року є власником 1/3 частини земельної ділянки кадастровий номер :02:036:0126, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Власниками ще по 1/3 частини індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 та по 1/3 частини земельної ділянки кадастровий номер :02:036:0126 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказує, що не може домовитись з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно порядку володіння та користування спільним майном. Між ними виникають конфлікти, які не сприяють порозумінню та добросусідським відносинам.

Отримавши Висновок експертного будівельно-технічного дослідження №7 від 18 лютого 2019 року та переконавшись у можливості виділу у натурі належних їй частин будинку та земельної ділянки, з метою реалізації свого права на виділ у натурі 1/3 частини індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/3 частини земельної ділянки кадастровий номер :02:036:0126 направила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмову пропозицію про виділ частки із майна, що є спільною частковою власністю. Однак, останні відмовилися отримувати поштову кореспонденцію відправником.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не бажають у добровільному порядку, за взаємною згодою співвласників здійснити виділення у натурі належної ОСОБА_1 просила суд: виділити ОСОБА_1 у натурі 1/3 частину індивідуального (садибного) житлового будинку АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, а саме: виділити у житловому будинку, позначеному у технічному паспорті літерою «А-1Ж»; приміщення кухні, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-1, площею 8,3 м2; житлове приміщення, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-2, площею 15,7 м2; житлове приміщення, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-3, площею 5,0 м2; виділити у прибудові, позначеній у технічному паспорті літерою «а1»: приміщення кухні, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-4, площею 13,8 м2; виділити господарські будівлі та споруди: літню кухню, позначену у технічному паспорті літерою «Б»; літню кухню, позначену у технічному паспорті літерою «б»; сарай, позначений у технічному паспорті літерою «Е»; погріб, позначений у технічному паспорті літерами «пдЕ»; убиральню, позначену у технічному паспорті літерою «Н»; ворота з хвірткою позначені у технічному паспорті як «№ 4» та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та визнати за останньою право власності на виділене майно, як на окремий об`єкт нерухомого майна, зазначеного вище; виділити у натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна належну ОСОБА_1 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:036:0126, яка розташована розташована за адресою: АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а саме, земельну ділянку площею 333,3 м2 (позначена зеленим кольором у додатку №1 до Висновку експертного будівельно-технічного дослідження №7, складеного 18 лютого 2019 року судовим експертом Копиловою В.М.), в тому числі: під житловим будинком, позначеним у технічному паспорті літерою «А-1Ж», прибудовою, позначеною у технічному паспорті літерою «а1», літньою кухнею, позначеною у технічному паспорті літерою «Б», літньою кухнею, позначеною у технічному паспорті літерою «б», сараєм, позначеним у технічному паспорті літерою «Е`і вбиральню, позначеною у технічному паспорті літерою «Н», земельну ділянку площею 93,04 м2; під ділянкою вільною від забудови земельну ділянку площею 240,26 м2 та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та визнати за останньою право власності на виділену 1/3 частину зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять висновків про наявність технічної можливості виділу об`єктів, зазначених у позовній заяві.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції виключно на свій лад трактуються висновки судового експерта, а отже, висновки суду першої інстанції викладенні в оскаржуваному рішенні не відповідають дійсності. Більше того, судом не було враховано того факту, що ОСОБА_1 була не тільки згодна, а й цілком і повністю готова сплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 компенсацію за «зменшення» їхніх часток у спільному сумісному майні. Судом першої інстанції не надано належної оцінки Висновку експертного будівельно-технічного дослідження №7, складеного 18 лютого 2019 року судовим експертом Копиловою В.М., яким дуже детально розписані та визначені можливі варіанти виділу в натурі частки майна ОСОБА_1 із посиланням на відповідні нормативно-правові акти та норми чинного законодавства, що зазвичай застосовуються до подібних правовідносин і регулюють їх.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожному. Вказаний факт підтверджено копіями свідоцтв про право на спадщину (а.с.16, 37, 40).

Частка позивачки складається з частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами позначеними у технічному паспорті літерою «А-1Ж»: приміщення кухні, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-1, площею 8,3 м2; житлове приміщення, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-2, площею 15,7 м2; житлове приміщення, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-3, площею 5,0 м2; виділити у прибудові, позначеній у технічному паспорті літерою «а1»: приміщення кухні, позначене у технічному паспорті цифрами № 1-4, площею 13,8 м2; літню кухню, позначену у технічному паспорті літерою «Б»; літню кухню, позначену у технічному паспорті літерою «б»; сарай, позначений у технічному паспорті літерою «Е»; погріб, позначений у технічному паспорті літерами «пдЕ»; убиральню, позначену у технічному паспорті літерою «Н»; ворота з хвірткою позначені у технічному паспорті як «№ 4».

Сторонам на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1га, кадастровий номер :02:036:0126, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний факт підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав (а.с.19).

Добровільно сторони не бажають виділити в натурі позивачці її частку.

Висновками призначеної судом експертизи встановлена відсутність технічної можливості виділу в натурі 1/3 частки житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Також такий виділ не можливий без втручань у відповідні комунікації та відсутні варіанти зі збереженням наявності на даний час самостійних виходів (а.с.154-155).

Із Висновку № 7 експертного будівельно-технічного дослідження від 18 лютого 2019 року встановлено, що з житлового будинку не можливо виділити в натурі частку позивачу, а перебування спільної власності на відокремленій земельній ділянки не можливе так як це може потягти за собою зміну прав та обов`язків співвласників.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріали справи не містять висновків про наявність технічної можливості виділу об`єктів, зазначених у позовній заяві.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно положень ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду першої та апеляційної інстанції належних та допустимих доказів наявності технічної можливості виділу частки у майні, що перебуває у спільній частковій власності.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо оцінки Висновку експертного будівельно-технічного дослідження №7, складеного 18 лютого 2019 року судовим експертом Копиловою В.М. не заслуговують на увагу, оскільки оцінка доказів є прерогативою суду та суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що відповідає вимогам статті 89 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова