Номер провадження: 22-ц/813/6297/23
Справа № 501/1370/22
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 квітня 2023 року у складі судді Петрюченко М.І.,

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27.04.2023 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не надав належної оцінки тому факту, що позивачем не було доведено придбання спірної квартири за кошти подружжя. Також судом безпідставно було проігноровано свідчення свідків, які пояснювали, що спірна нерухомість була придбана за кошти отримані від продажу квартири батьків відповідача, що підтверджує той факт, що спірна квартира не є сумісною власністю подружжя.

Позивач в судове засідання 16.11.2023 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі 30.04.1993 укладено шлюб від якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.06.2001 між ОСОБА_2 (Інвестор) та житлово-будівельним кооперативом "Шанс" (Виконавець) укладено Генеральний договір N16 від 05.06.2001 (далі Договір), предметом якого є організація і проведення Виконавцем від свого імені і за рахунок коштів Інвестора в будинку, переданому ЖБК "Шанс" як незавершений будівництвом житловий будинок ГП "СРП ІСРЗ" по договору N 79-107 від 25.07.2000, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з умовою інвестування повної вартості квартири. По закінченню будівництва квартира передається Інвестору у власність при умові повного внесення всіх регулярних платежів і повної оплати її вартості.

За умовами п. 2.2.1 Договору, Інвестор зобов`язаний до 15.06.2001 сплатити 9395 грн., а після введення будинку в експлуатацію доплатити інші донараховані платежі згідно умов договору.

Згідно з актом приймання-передачі квартири від 18.06.2001 ЖБК "Шанс" передав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

Розпорядженням Іллічівського міського голови N 442 від 24.04.2002 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

29.04.2002 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з копією довідки N7 від 24.12.2021, виданої Головою правління ОСББ "Лазурна 5" вбачається, що ОСОБА_1 з 2002 року по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_4 , комунальні послуги оплачує своєчасно.

Рішенням Іллічівського міського суду від 27.06.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

25.10.2021 рішенням Іллічівського міського суду у справі N501/2636/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 та виселено останнього з вказаної квартири.

На підставі вказаного рішення позивача знято з реєстрації, що підтверджується копією довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи та Чорноморським ВДВС ПМУЮ (м. Одеса) відкрито виконавче провадження N67799156.

Суд першої інстанції задовольняючи позов у даній справі виходив з того, що позивачем доведено, що право власності на спірну квартиру отримано відповідачем 29.04.2002 у період перебування сторін у справі у шлюбі, тому вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

На спростування презумпції спільної сумісної власності спірної квартири ОСОБА_2 зазначає про те, що вказане нерухоме майно було придбано під час перебування з відповідачем в шлюбі, проте за кошти подаровані їй її батьками та в період придбання спірного майна будь-яких заробітків позивач не мав.

Водночас наданий відповідачем договір купівлі-продажу квартири батьків відповідача та її брата від 21.10.1998 не є безперечним доказом того, що кошти від продажу їхньої квартири були передані відповідачу які остання вклала у 20001 році на придбання спірної квартири.

Самі лише свідчення у суді першої інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є батьками відповідача, тобто заінтересованими особами, а також показання інших свідків у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що останні знали про продаж батьками відповідача своєї квартири, кошти від відчуження якої подарували своїй дочці для сплати вартості спірного нерухомого майна, за відсутності відповідних доказів, не можуть підтверджувати факт придбання спірної квартири відповідачем за кошти, надані її батьками, які отримані ними від відчуження їхнього майна. Процесуальний закон вимагає, щоб обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б доводили, що відповідач отримала у подарунок кошти за які придбала квартиру.

Згідно з випискою з трудової книжки відповідача та довідки вона у період з 01.01.1997 по 12.08.2002 працювала у ДЗ «Стоматологічна поліклініка» касиром. З 02.10.2002 по 09.01.2004 працювала в ООО «Аквавит» укладчиком у виробничому цеху та змінним майстром.

Відповідно до виписки з трудової книжки позивача останній був працевлаштований у різних підприємствах, неодноразово змінював роботу.

Вказані обставини свідчать про те, що перебуваючи у шлюбі, сторони внаслідок спільної праці та ведення спільного господарства, побуту, а також виконання взаємних прав та обов`язків, набули майно у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Доводи апелянта про те, що позивач мав несталий заробіток не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 28.11.2023

Головуючий:

Судді: