Постанова

Іменем України

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 202/4443/18

провадження № 61-12721св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2 ,

відповідачі: Дніпровська міська рада, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року у складі судді Бєльченко Л. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Демченко Е. Л., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2018 року ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровська міська рада (далі - КП«Жилсервіс-5»), ОСОБА_3 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею та її малолітньою донькою ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_1 з правом реєстрації в ній місця проживання; вселити її та її малолітню доньку ОСОБА_1 у вказану кімнату; зобов`язати Дніпровську міську раду укласти з нею договір найму цієї кімнати; визнати недійсним та скасувати ордер від 08 червня 2018 року серії НА № 305 на заняття цієї кімнати ОСОБА_3 ; визнати недійсним та скасувати розпорядження департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472 про надання ордера на заняття вказаної кімнати ОСОБА_3 ; визнати недійсним та скасувати типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра від 14 червня 2018 року № 51006136, укладений між КП «Жилсервіс-5» та ОСОБА_3 , на заняття кімнати № НОМЕР_4; виселити ОСОБА_3 з указаної кімнати без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що з 2008 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 у кімнаті АДРЕСА_1 , в якій він проживав на підставі ордера на зайняття жилого приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, після його смерті позивач разом з донькою залишилася проживати в гуртожитку, оскільки іншого житла вони не мають. 08 червня 2018 року працівники КП «Жилсервіс-5» їх виселили із застосуванням фізичної сили, особисті речі виставлені, замки на вхідних дверях змінені, в результаті чого вона не може потрапити до житла.

Позивач стверджувала, що вона з дочкою набули права користування спірною кімнатою в гуртожитку, оскільки вселені до неї наймачем як члени сім`ї.

Ураховуючи правомірне користування спірною кімнатою у гуртожитку, їх виселення з неї було незаконним та самоправним, як незаконним було і вселення ОСОБА_3 до цієї кімнати, адже її не можна було вважати вільною, тому вона не могла бути надана в користування ОСОБА_3 .

Посилаючись на наведене, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що вона набула право користування спірною кімнатою та ця кімната є їхнім із дочкою «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та є єдиним місцем проживання.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання за нею та її малолітньою дочкою права користування кімнатою в гуртожитку, вселення та зобов`язання укласти з нею договір найму житлового приміщення у зв`язку з недоведеністю.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд виходив із того, що суди у цій справі залишили поза увагою та не надали жодної правової оцінки всім показанням свідків, які мають значення для правильного вирішення справи та зафіксовані в протоколі судового засідання від 28 травня 2020 року, щодо вселення позивача до спірної кімнати в 2008 році, її проживання в ній як за життя ОСОБА_5 , з яким був зареєстрований шлюб, так і після його смерті, що це житло є її постійним місцем проживання.

Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, всупереч вимогам положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не досліджували питання щодо набуття малолітньою донькою ОСОБА_5 права користування спірною кімнатою, як і не досліджували обставин наявності в неї іншого житла.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним ордер серії НА № 305, виданий 08 червня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на ім`я ОСОБА_3 на зайняття жилої площі 11,3 кв. м у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування кімнатою АДРЕСА_3 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач набула право користування спірною кімнатою АДРЕСА_1 , оскільки у 2008 році вона вселилася в спірну кімнату в гуртожитку як член сім`ї наймача ОСОБА_5 , проживала і користувалась нею на законних підставах; ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька, 14 лютого 2014 року укладено шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , остання продовжувала проживати в цій кімнаті разом з донькою і після смерті ОСОБА_5 . Відтак, ордер серії АА № 305 на право на зайняття житлової площі 11,3 кв. м у кімнаті АДРЕСА_1 виданий Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на ім`я ОСОБА_3 в порушення житлових прав ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах і інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , 2009 року народження, тому він підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 59 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), а за позивачем підлягає визнанню право користування спірною кімнатою.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 в частині реєстрації позивача з донькою за спірною адресою і зобов`язання Дніпровської міської ради укласти договір найму спірної кімнати гуртожитку, вселення суд першої інстанцій виходив із того, що вони є передчасними, та зазначив про те, що рішення суду про визнання за позивачем, яка дії в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , права користування кімнатою № НОМЕР_4 жилою площею 11,3 кв. м в будинку АДРЕСА_4 , є підставою для її вселення в зазначену кімнату. Доказів про те, що особисто ОСОБА_3 перешкоджав позивачеві проживати в цій кімнаті не встановлено, в спірній кімнаті цей позивач не проживає.

Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472 про надання ордера на зайняття кімнати в гуртожитку ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що це розпорядження є актом, який втрачає свою дію відразу після видачі ордера, а тому не може бути скасовано чи визнано недійсним.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування типового договору найму спірного житлового приміщення від 14 червня 2018 року № 51006136, укладеного між КП «Жилсервіс-5» і ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що після визнання недійсним ордеру серії НА №305, виданого 08 червня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на ім`я ОСОБА_3 на зайняття жилої площі 11,3 кв. м у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , цей типовий договір автоматично втрачає силу, а відносини сторін за цим договором припиняються.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла.

Розпорядженням голови Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 07 червня 2022 року № 101-р встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_1 , 2009 року народження, та призначено ОСОБА_2 її опікуном.

Не погодившись із рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року в частині відмови в задоволені позову ОСОБА_4 , опікун ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу опікуна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року в частині визнання права користування житловим приміщенням змінено, шляхом визнання права користування кімнатою АДРЕСА_1 , також за ОСОБА_1 . Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року в частині відмови в задоволені позовних вимог про вселення, про визнання розпорядження про надання ордеру на зайняття житлового приміщення та типового договору найму недійсним скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення. Вселено ОСОБА_1 в кімнату АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472 про надання ордеру на зайняття ОСОБА_3 кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано недійсним та скасовано типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра від 14 червня 2018 року № 51006136, укладений між КП «Жилсервіс-5» та ОСОБА_3 на зайняття кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . В іншій оскаржуваній частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права користування спірним житловим приміщенням, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не вирішив питання про визнання права користування кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , також за ОСОБА_1 , обмежившись посиланням на положення частин четвертої і шостої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині в частині відмови в задоволені позовних вимог про вселення, про визнання розпорядження про надання ордеру на зайняття житлового приміщення і типового договору найму недійсним скасовано та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення, апеляційний суд виходив із того, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено «автоматичне» скасування рішення про видачу ордера на заняття житлового приміщення у разі визнання недійсним самого ордера. Також апеляційний вважав, що фактично міська рада на підставі зазначеного розпорядження може повторно видати інший ордер, що може нівілювати ефективність судового захисту прав позивача. З цих же підстав не може залишатися в силі договір найму спірного житлового приміщення, що укладений між КП «Жилсервіс-5» та ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, та з урахуванням того, що судом першої інстанції встановлено недійсність ордера серії НА № 305, виданого 08 червня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на ім`я ОСОБА_3 на зайняття жилої площі 11,3 кв. м у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , для захисту інтересів неповнолітньої дитини, апеляційній суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472 про надання ордеру на заняття кімнати в гуртожитку ОСОБА_3 та типового договору найму житлового приміщення у гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра від 14 червня 2018 року № 51006136, укладеного між КП «Жилсервіс-5» та ОСОБА_3 , на заняття квартири в гуртожитку, а висновки суду першої інстанції щодо автоматичного скасування договору найму та розпорядження, помилковими.

Залишаючи без змін рішення, суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про реєстрацію позивача і її дочки та укладання договору найму, апеляційний суд виходив із того, що такі позовні вимоги є передчасними, а судове рішення, яким визнано право на користування спірною житловою площею, є підставою для укладання договору найму та реєстрації ОСОБА_1 в спірному приміщенні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою нарішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник вказує на те, що справу розглянуто за його відсутності, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; що він не отримував копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до судового розгляду, копію апеляційної скарги сторони позивача (пункт 4 частини другої статті 389, 5 частини першої статті 411 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема: недослідження зібраних у справі доказів та встановлення обставин справ на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до паспорта громадянина України ОСОБА_4 до лютого 2017 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , та не перевірили чи вона ще має право на проживання у вказаному житлі;

- суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували те, що довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за номерами № НОМЕР_1 , 281197885, які могли б підтвердити, що спірна нерухомість є єдиним житлом позивача, не направлялись сторонам у справі, як того вимагають норми статті 83 ЦПК України, що свідчить про недопустимість таких доказів;

- апеляційний суд не звернув увагу на те, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має право її підписувати, та безпідставно прийняв таку апеляційну скаргу до розгляду;

- апеляційний суд не врахував, відповідно до пункту 2 розпорядження Дніпровської міської ради від 07 червня 2022 року № 101-р місце проживання малолітньої ОСОБА_1 визначено за місцем мешкання її опікуна ОСОБА_2 , тому право ОСОБА_1 на житло фактично не порушено і не потребує захисту;

- апеляційний суд проігнорував, що право ОСОБА_1 на проживання у спірному житлі втрачено у зв`язку зі смертю матері.

Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та звільнення від сплати судового збору.

Станом не момент розгляду справи відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_3 від інших учасників справи не надходили.

Межі касаційного перегляду

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог, а також в частині вимог про виселення ОСОБА_3 не було предметом перегляду апеляційного суду, тому судом касаційної інстанції в цій частині також не перевіряється.

Отже, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року перевіряється судом касаційної інстанції лише в частині розгляду позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання недійсним та скасування розпорядження і типового договору найму житлового приміщення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про звільнення від сплати судового збору; зменшено ОСОБА_3 розмір судового збору за подання касаційної скарги до 3 827,93 грн; касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху, для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для надання доказів доплати судового збору у розмірі 3 827,93 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 202/4443/18 із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2023 року матеріали справи № 202/4443/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з ордером від 28 жовтня 2002 року № 195, виданим Дніпропетровський домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім», ОСОБА_5 надано в користування кімнату АДРЕСА_6 , загальною площею 16,8 кв. м, житловою площею 11,3 кв. м, в якій він зареєстрований з 19 листопада 2002 року.

Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» від 26 вересня 2018 року за вказаною адресою ОСОБА_5 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_2 у КП «Жилсервіс-5» з моменту прийняття гуртожитку на баланс підприємства. З 01 листопада 2017 року особовий рахунок закритий на підставі акта майстра дільниці ОСОБА_9 про смерть ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_4 вселилася в спірну кімнату гуртожитку до ОСОБА_5 у 2008 році на правах дружини; останні вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_10 . Зазначені обставини підтверджено відповідними свідоцтвами та підтвердили допитані в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_2

14 лютого 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, актовий запис № 72.

Згідно з довідкою КП «Жилсервіс-5» від 18 грудня 2017 року № 4299 ОСОБА_4 зареєстрована на АДРЕСА_5 і знята з реєстрації 24 лютого 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. На день смерті останній був зареєстрований і проживав у кімнаті АДРЕСА_1 разом з дружиною та дитиною.

Відповідно до розпорядження департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07 червня 2018 року № 472 про надання житлової площі та реєстрації в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра надано дозвіл ОСОБА_3 зі складом родини - одна особа на зайняття житлової площі та реєстрації в кімнаті АДРЕСА_1 , житловою площею 11,3 кв. м.

Згідно з ордером серії АА № 305, виданим Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 надано право на зайняття житлової площі 11,3 кв. м у кімнаті НОМЕР_3 гуртожитку на АДРЕСА_4 .

14 червня 2018 року між КП «Жилсервіс-5» і ОСОБА_3 укладено типовий договір № 51006136 найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Відповідно до картки реєстрації особи, ОСОБА_3 зареєстрований за спірною адресою з 25 червня 2018 року. Фактично ж відповідач ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 08 квітня 2022 року позивач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Розпорядженням Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 07 червня 2022 року № 101-р над ОСОБА_1 встановлено опіка та опікуном призначено ОСОБА_7 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (§ 25, 27 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Trudov v. Russia», заява № 43330/09).

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомлення учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).

Відповідно до матеріалів справи, 21 липня 2022 року представник ОСОБА_7 , яка є опікуном ОСОБА_1 , - ОСОБА_6 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до суду апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року (т. 2 а. с. 189-193).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року поновлено ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_7 . Зупинено дію рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року. Постановлено копію цієї ухвали, копію апеляційної скарги з доданими до неї матеріалами надіслати учасникам справи (т. 2 а. с. 208-209).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року підготовку до розгляду справи в апеляційній інстанції закінчено. Призначено справу до апеляційного розгляду на 10 год 50 хв 21 вересня 2022 року у приміщенні Дніпровського апеляційного суду. Постановлено в судове засідання викликати осіб, яку беруть участь у справі (т. 2 а. с. 210).

Згідно зі супровідним листом від 09 серпня 2022 року (т. 2 а. с. 211) Дніпровський апеляційний суднаправив на адреси учасників справи копію вказаної ухвали суду від 08 серпня 2022 року про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_7 . Одночасно апеляційний суд повідомив, що справу за вказаною вище апеляційною скаргою, призначено до розгляду в апеляційній інстанції на 10 год 50 хв 21 вересня 2022 року в приміщенні Дніпровського апеляційного суду.

21 вересня 2022 року Дніпровськийапеляційний суд виніс оскаржувану постанову по суті спору без участі ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 230-237).

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , серед іншого, посилається на те, що апеляційний суд не надсилав йому копію ухвали суду від 08 серпня 2022 року про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі її опікуна ОСОБА_7 ; копію ухвали суду від 09 серпня 2022 року про призначення справи до судового розгляду. Також заявник вказує на те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом, який відбувся 21 вересня 2022 року.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128 - 130 ЦПК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи апеляційним судом, який був призначений на 21 вересня 2022 року.

Наявна у матеріалах справи копія оголошення Дніпровського апеляційного суду на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик учасників справи (зокрема і ОСОБА_3 ) на судове засідання, призначене на 21 вересня 2022 року (т. 1 а. с. 222), не доводить факт належного повідомлення ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом в силу положень частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи містяться відомості про місце проживання такого заявника.

Верховний Суд також не бере до уваги наявну у матеріалах справи довідку Дніпровського апеляційного суду від 28 червня 2022 року (т. 1 а. с. 239) про припинення з 20 квітня 2022 року відправлення поштової кореспонденції, у зв`язку з відсутністю асигнувань на оплату поштових марок, скільки недостатнє фінансування судової системи не дає підстав суду для невиконання своїх обов`язків, передбачених цивільним процесуальним законодавством України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 січня 2023 року у справі № 693/812/21.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи в суді апеляційної інстанції і його право на доступ до правосуддя, передбачене статтею 6 Конвенції було порушено.

За наведених обставин оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції під час попереднього розгляду справи скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Узагальнюючи наведене, Верховний суд дійшов висновку, що оскільки апеляційний суд здійснив розгляд справи без належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, то у попередньому судовому засіданні без призначення справи до судового розгляду касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова апеляційного суду скасуванню з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції стало порушення норм процесуального права, яке Верховним Судом тлумачиться як обов`язкова підстава для скасування судового рішення, тому Верховним Судом не оцінюються доводи касаційної скарги, які стосуються суті вирішеного спору.

При новому розгляді справи апеляційному суду слід звернути увагу на викладене, забезпечити дотримання вимог закону щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи і ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак