ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3133/23 Справа № 183/4455/21 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І., зареєстрованого в реєстрі за №1356, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

03 липня 2015 року позивачкою було набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0796 га, кадастровий номер :03:003:1504, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, на належній їй на праві приватної власності вищевказаній земельній ділянці розташований об`єкт ГРП №041600169, який перебуває на балансі АТ «Дніпропетровськгаз», зазначені обставини стали перешкодою у забезпеченні її прав на таку земельну ділянку, що й стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

При цьому, позивачка вказувала, що нею вживались заходи досудового врегулювання спору, а саме вона неодноразово зверталась до АТ «Дніпропетровськгаз» із заявами щодо усунення перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном, а саме шляхом перенесення об`єкту газопостачання поза межі її земельної ділянки, як і зверталась із пропозиціями щодо укладення договору оренди земельної ділянки, однак отримувала неоднозначні відповіді, які зводились до необхідності механічного від`єднання домоволодіння від газопостачання, що вона була готова зробити. Натомість, уповноважені представники АТ «Дніпропетровськгаз» зазначали про неможливість такого від`єднання, посилаючись виключно на те, що договір з постачання природного газу укладено не з нею, а з колишнім власником домоволодіння.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, посилаючись на положення ст.ст.317, 391 ЦК України, а також на положення ст.ст.96, 152, 212 ЗК України, просила суд усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,0796 га, кадастровий номер :03:003:1504, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованих конструкцій газорозподільної системи АТ «Дніпропетровськгаз» і вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Дніпропетровськгаз» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном відмовлено повністю. Судові витрати віднесено на рахунок позивача.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд, дослідивши надані позивачем докази, цілком правомірно встановив обставини справи, які у свою чергу підтверджуються матеріалами справи та ОСОБА_1 не спростовуються. Натомість, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції безпідставно вказує на обставини того, що згідно з технічною документацією газопроводу за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено Шафо Регуляторний Пункт (ШРП №19), в якому розміщений Регулятор Тиску (РД-50), розташований на земельній ділянці зі сторони АДРЕСА_1 (а.с.62-64). При цьому, ОСОБА_1 вказує, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставини того, що саме ШРП №19 розміщено на земельній ділянці відповідача, а також те, що ШРП №19 розміщено з дотриманням діючого законодавства, на підставі отриманого дозволу власника землі та погоджених умов. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що відсутність будь-яких посилань у наданій технічній документації на ШРП №19 та адресу його місцезнаходження, ставить під сумнів обставини того, що вказана технічна документація взагалі якимось чином стосується спірного ГРП №04160016, яке обладнене за адресою: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, м.Перещепине, вул.Калініна, буд.10.

АТ «Дніпропетровськгаз», відповідно до ст.360 ЦПК України, подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом установлено, що 28 лютого 1995 року за адресою: Дніпропетровська обл., смт Перещепине, вул.Калініна, 10, завершено монтаж газорегуляторного пункту РД-50, що підтверджується виконавчою технічною документацією на газовий ввід і внутрішньо-будинковий газопровід, надана у засвідченій представником відповідача копії (а.с.54-56).

Представником відповідача суду першої інстанції було надано засвідчену копію виконавчої технічної документації на газорегуляторний пункт РД-50, розташований на вул.Калініна, 10, в смт Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.57-60), відповідно до якої останній введено в експлуатацію 12 жовтня 1995 року.

Постановою Верховної Ради України №1383-ХІV від 13 січня 2000 року, віднесено селище міського типу Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області до категорії міст районного значення.

Рішенням Виконавчого комітету Перещепинської міської ради №7 від 25 березня 2009 року з метою безперебійного та безпечного газопостачання споживачів м.Перещепине, вирішено надати погодження Новомосковському РВ ГУ МНС України в Дніпропетровській області на безоплатну передачу: газопроводу низького тиску 95,5 п.м., діаметр 57 мм; газопроводу середнього тиску 7 п.м., діаметр 57 мм; газопроводу середнього тиску 2 п.м., діаметр 57 мм; ШРП №19, які належать Перещепинській ППЧ-48, Новомосковському УЕГГ (а.с.61).

Позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І., зареєстрованого в реєстрі за №1356, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці кадастровий номер :03:003:0504 (а.с.90-92).

Право власності ОСОБА_1 на вищезазначений житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І., згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16696183 від 23 жовтня 2014 року, номер запису про право власності: 7439126, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 32, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №28510720 від 23 жовтня 2014 року (а.с.93-94).

Також судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 40033492, від 03 липня 2015 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0796 га, кадастровий номер :03:003:1504, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Право власності ОСОБА_1 на вищезазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 11 червня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Куліш О.Ю., згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22559267 від 03 липня 2015 року, номер запису про право власності: 10265259, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 32, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40033669 від 03 липня 2015 року (а.с.15).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-015 від 29 травня 2015 року, земельна площею 0,0796 га, кадастровий номер :03:003:1504, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності: приватна. Водночас, у цьому Витязі міститься інформація про документацію із землеустрою на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а саме технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 22 березня 2015 року, виготовлена приватним підприємством «Інститут землевпорядних відносин» (а.с.14-16).

Тобто, будівництво та прийняття в експлуатацію системи газопостачання АДРЕСА_1 відбулося до моменту реєстрації позивачем права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

Згідно з технічною документацією газопроводу за адресою: АДРЕСА_2 , в якому розміщений Регулятор Тиску (РД-50), розташований на земельній ділянці зі сторони АДРЕСА_1 (а.с.62-64).

Уповноваженими представниками газорозподільного підприємства було проведено реконструкції газопроводу низького тиску за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом винесення газопроводу на опору та проведено підключення через такий газопровід житлових будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , про що 21 травня 2015 року складено відповідний акт №588 на відключення (підключення) приладів та побутових лічильників газу (ПЛГ), з яким ознайомилась під особистий підпис й позивач ОСОБА_1 (а.с.65). При цьому, у відповідній технічній документації замовником зазначено саме позивача ОСОБА_1 .

Розпорядженням голови Перещепинської міської ради №14 від 12 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць в населених пунктах Перещепинської міської ради» вулицю Калініна в м.Перещепине було перейменовано на вулицю Калинова.

08 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась на адресу в.о. начальника Новомосковського управління по експлуатації газового господарства Малого С. О. із заявою про розміщення газорозподільчого приладу, розташованого на її земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , поза межами такої земельної ділянки, посилаючись на порушення її прав, як власника нерухомого майна, оскільки вона має намір знести старий будинок та збудувати нову споруду, чому заважає вищезазначений прилад газопостачання (а.с.17).

Разом з тим, судом установлено, що 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась на адресу голови правління регіональної газової компанії ПАТ «Дніпропетровськгаз» із пропозицією укладення договору оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на якій перебуває об`єкт ГРП №04160016, з метою подальшого ведення діяльності газопостачальною компанією на такій земельній ділянці (а.с.19).

У відповідь на вищезазначену заяву відповідачем надано позивачеві лист щодо розгляду звернення №49001.3-ЛВ-2733-0220 від 19 лютого 2020 року, в якому останній повідомив про те, що вирішення порушеного питання можливе лише після механічного від`єднання газопроводу, який підведений до домоволодіння ОСОБА_1 від газорозподільної системи АТ «Дніпропетровськгаз» та запропоновано позивачеві звернутись до Центру обслуговування клієнтів Новомосковського відділення АТ «Дніпропетровськгаз» (а.с.20).

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась на адресу АТ «Дніпропетровськгаз», подавши через Центр обслуговування клієнтів Новомосковського відділення АТ «Дніпропетровськгаз» заяву на механічне від`єднання її домоволодіння АДРЕСА_1 від газопроводу (а.с.21).

Листом АТ «Дніпропетровськгаз» щодо розгляду звернення №49001.3-ЛВ-5284-0520 від 07 травня 2020 року, повідомлено ОСОБА_1 про необхідність звернення до Центру обслуговування клієнтів Новомосковського відділення АТ «Дніпропетровськгаз» для вирішення порушеного питання (а.с.22), що було зроблено позивачем 08 грудня 2020 року (а.с.23), відповіді на заяву матеріали справи не містять.

Крім того, судом установлено, що в травні 2015 року позивач зверталась на адресу АТ «Дніпропетровськгаз» із заявою про розірвання договору розподілу природного газу до об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом механічного від`єднання будинку від газопостачання, у зв`язку із придбанням нею такого будинку, а також смерті колишнього його власника (а.с.24).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що поряд із відсутністю законних підстав для зобов`язання відповідача демонтувати спірний ШРП, з метою дотримання балансу між інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположного права позивача, слід враховувати законні інтереси мешканців житлових будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , будинки яких підключені до системи газопостачання за допомогою вказаного ШРП, та які, у разі зобов`язання відповідача демонтувати систему газопостачання, будуть позбавлені можливості отримувати газ для власних потреб, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.1 ст.16, ст.391 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Так, характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення іншою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до інших осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Із викладеного вбачається, що звертаючись до суду із негаторним позовом, власник майна повинен довести належними і допустимими доказами факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні своїх правомочностей та неправомірність дій відповідача щодо використання свого майна.

У справі, яка переглядається, районним судом установлено і такі обставини було визнано сторонами, що конструкція газорозподільної системи щодо якої судом розглядається спір у цій праві, і яку просив знести позивач із належної їй земельної ділянки, є шафовим регуляторним пунктом (ШРП), який перебуває у власності АТ «Дніпропетровськгаз».

Вимоги безпеки до систем газопостачання для забезпечення споживачів природним газом з надлишковим тиском не більше 1,2 МПа, а також зрідженим вуглеводневим газом з надлишковим тиском не більше 1,6 МПа, зокрема, й щодо ШРП, встановлені Правилами безпеки систем газопостачання, затвердженими Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України від 08 червня 2015 року №674/27119.

Відповідно до п.2 цих Правил, шафовий регуляторний пункт комплекс обладнання для зниження тиску газу та підтримання його на заданому рівні, повністю змонтований в заводських умовах, розташований в металевій шафі. Охоронна зона об`єктів газорозподільної системи територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних газопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції розподільчих газопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності. Аналогічне визначення охоронної зони газорозподільної системи також визначено у пункті 4 розділу 1 глави І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1379/27824.

Згідно з ч.2 ст.73 ЗК України уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.

За змістом ч.2 ст.112 ЗК України правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.

З пунктів 1, 5 глави 4 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем слідує, що охоронна зона об`єктів ГРМ (газорозподільної системи) поширюється на газопроводи з надлишковим тиском природного газу не більше 1,2 МПа, ГРП, ШРП, вузли обліку природного газу, засоби захисту газопроводів від електрохімічної корозії, споруди і пристрої на газопроводах, розпізнавальні та сигнальні знаки місцезнаходження газопроводів і споруд на них, за винятком внутрішньобудинкових газових мереж. Земельні ділянки, що входять до охоронних зон, використовуються власниками, орендарями земельних ділянок, землевласниками та землекористувачами з обов`язковим дотриманням вимог цього Кодексу.

Статтею 11 Закону України «Про трубопровідний транспорт» установлено, що до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, на яких збудовано наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також наземні споруди підземних газопроводів. Уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженням (обтяженням) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об`єкта трубопровідного транспорту визначається законодавством України.

Отже, з аналізу зазначених норм вбачається, що наявність охоронної зони в межах земельної ділянки є підставою для її використання власником з обмеженням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що газове обладнання відповідача, а саме ГРП №04160016, облаштовано з дотриманням діючих на момент їх будівництва норм та за наявності згоди власника земельної ділянки, а отже суд першої інстанції передчасно дійшов висновків стосовно того, що земельна ділянка під ГРП відноситься до земель трубопровідного транспорту, на які розповсюджується спеціальний режим користування з врахуванням відповідних охоронних зон.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Приписами частин 2, 5, 7 ст.319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.110 ЗК України на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб. Перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень, обтяжень.

Згідно з ч.1 ст.111 ЗК України обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження.

Положеннями ч.ч.3, 4 ст.111 ЗК України передбачено, що обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом. Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені.

Тобто, з наведених норм слідує, що обтяження прав на земельні ділянки, які встановлені законом, та обмеження у використанні земель, які встановлені законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, не потребують обов`язкової державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі відповідно. Разом з цим, законодавство встановлює суттєві обмеження на використання земельної ділянки, на якій встановлено охоронну зону діючої наземної споруди газопроводу.

При цьому, навіть невнесення відомостей щодо обтяжень та обмежень у використанні земельної ділянки до відповідних реєстрів не свідчить про їх відсутність, оскільки такі обтяження та обмеження прямо встановлені законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні цієї справи районним судом враховано, що будівництво системи газопостачання було здійснено задовго до набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на вищевказану земельну ділянку, за погодженим проєктом та за згодою попередніх власників домоволодіння, яке у подальшому було придбано позивачем, на території розташування якого встановлювався спірний ШРП.

Разом з цим, під час розгляду справи позивачем не доведено належними та достовірними доказами протиправності дій відповідача у створенні їй перешкод у здійсненні своїх правомочностей (користування та розпорядження) щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1 , порушення її прав чи законних інтересів, тоді як кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Так, ОСОБА_1 не позбавлена права користування та розпорядження належною їй земельної ділянкою, а лише має дотримуватися відповідних обмежень щодо її частини, де встановлено охоронні зони.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 травня 2018 року у справі №175/5004/16-ц.

Доводи скаржника щодо помилкового посилання на технічну документацію на газорегуляторний пункт №РД-50 за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає неспроможними, оскількиадреса зазначена в технічній документації збігається з адресою позивача, зазначеній в свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 03 липня 2015 року.

Крім того, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що на її території знаходиться декілька газорегуляторних пунктів, а твердження апелянта, що на належній їй земельній ділянці знаходиться саме ГРП №04160016 у свою чергу також нічим не обґрунтовано та не доведено.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності враховуючи, зокрема, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами та значення розгляду справи для сторін.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним відносно переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова