У х в а л а

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 338/966/20

провадження № 61-4922ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - виконуючий обов`язки начальника Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гаєвський Віталій Вікторович, на дії державного виконавця щодо винесення постанови від 04 листопада 2022 року ВП № НОМЕР_1 про поновлення вчинення виконавчих дій, скасування постанови державного виконавця від 04 листопада 2022 року ВП № НОМЕР_1 про поновлення вчинення виконавчих дій та зобов`язання державного виконавця закінчити виконавче провадження,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 05 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - Захаріїв Б. Д. подав через систему «Електронний суд» до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 25 квітня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Захаріїва Б. Д. залишено без руху для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2023 року заявник направив до суду запитувані матеріали.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2023 року справу № 338/966/20 призначено судді-доповідачеві: Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Сакара Н. Ю.

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні скарги.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут. Зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди користуванні частиною земельної ділянки площею 0, 0147 га, що знаходиться на ділянці кадастровий номер :01:001:0134, стосовно якої за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у справі № 338/158/19 встановлено земельний сервітут у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 у спосіб демонтажу частини огорожі і очищення ділянки від будівельних матеріалів, кущів і дерев. Покладено на відповідача обов`язок не чинити інших перешкод у проході та проїзді згаданою частиною земельної ділянки.

Отже суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що використання земельної ділянки та житлового будинку, належних ОСОБА_3 неможливе без обтяжень сервітутом чужого нерухомого майна - частини земельної ділянки скаржника, влаштування проходу та заїзду саме у визначений спосіб, який є найбільш доцільним.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій визначено, що у ході розгляду справ №№ 338/158/19, 338/966/20, які мають відношення до цієї справи, судові рішення неодноразово були предметом оскарження в судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Постановою виконуючого обов`язки начальника Богородчанського відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - во начальника Богородчанського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ)) Гаєвського В. В. від 04 листопада 2022 року на підставі постанови Верховного Суду від 22 серпня 2022 року, ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року (справа № 338/966/20) поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 338/966/20, виданого 04 березня 2021 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області.

Згідно копії постанови во начальника Богородчанського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Гаєвського В. В. від 13 грудня 2022 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 04 березня 2021 року № 338/966/20 закінчено, рішення суду виконано.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови від 04 листопада 2022 року про поновлення виконавчого провадження було дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження». На момент поновлення дружині скаржника ОСОБА_5 строку на апеляційне оскарження рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року та відкриття апеляційного провадження державний виконавець зупинив виконавче провадження, а не закінчив, оскільки таке б суперечило вимогам статті 38 даного Закону. Так, Законом не встановлено обов`язку державного виконавця закінчувати виконавче провадження у разі поновлення строку на апеляційне оскарження, а саме зупиняти його, що й було вчинено виконавцем. Вимога скаржника про зобов`язання державного виконавця закінчити виконавче провадження та про скасування постанови про поновлення вчинення виконавчих дій також не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону на день розгляду скарги рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року фактично виконане у повному обсязі згідно з виконавчим документом, виконавче провадження закінчено, що підтверджується постановою від 13 грудня 2022 року № НОМЕР_1.

Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає у діях во начальника Богородчанського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_6 неправомірності, які б порушували права та свободи заявника, а тому скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення.

Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові до виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно й у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку із цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб та у порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також Законом України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення, згідно з яким державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, з оскаржуваних судових рішень вбачається, що ВДВС здійснює усі заходи, необхідні для своєчасного виконання рішення, у спосіб та у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відтак, розглядаючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, крім того, правильно встановили обставини справи, як наслідок ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була вихолощена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, отже й судової влади в цілому.

Отже, постановлені судові рішення, їх зміст та мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - виконуючий обов`язки начальника Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гаєвський Віталій Вікторович, на дії державного виконавця щодо винесення постанови від 04 листопада 2022 року ВП № НОМЕР_1 про поновлення вчинення виконавчих дій, скасування постанови державного виконавця від 04 листопада 2022 року ВП № НОМЕР_1 про поновлення вчинення виконавчих дій та зобов`язання державного виконавця закінчити виконавче провадження відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара