ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3806/23 Справа № 450/2311/21 Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 450/2311/21

Номер провадження 22-ц/803/3806/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Максюти Ж.І., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сендега Тарас Романович, на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2023 року головуючого судді Ісаєвої Д.А. по цивільній справі про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,мотивуючи вимоги тим,що 22 квітня 2019 року ОСОБА_2 взяв у позику в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 євро та 26 квітня 2019 року додатково взяв у позику грошові кошти у розмірі 37 000 євро,що підтверджуються розпискою від 26 квітня 2019 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою відповідач зобов`язувався повернути кошти до липня 2020 року.

06 травня 2019 року ОСОБА_2 додатково взяв у позику в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 45 000 євро та 50 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06 травня 2019 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою, відповідач зобов`язувався повернути кошти до липня 2020 року.

04 серпня 2020 року ОСОБА_2 додатково взяв у позику в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 04 серпня 2020 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою, відповідач зобов`язувався повернути кошти до 25 грудня 2020 року.

04 серпня 2020 року ОСОБА_2 додатково взяв у позику в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 160 000 грн, що підтверджується розпискою від 04 серпня 2020 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою відповідач зобов`язувався повернути кошти до 25 грудня 2020 року.

Загальна сума заборгованості, відповідно до розписок, становить 102 000 євро, 53 000 доларів США, 160 000 грн.

17 травня 2021 року позивачем було надіслано ОСОБА_2 лист із вимогою про повернення грошових коштів у досудовому порядку, якою ОСОБА_2 було проінформовано, що у разі якщо він не виконає свого зобов`язання по поверненню взятих за договорами позики грошових коштів, то з метою захисту свого майнового права ОСОБА_1 буде змушений звернутися в суд.

Станом на 04 червня 2021 року ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань по поверненню грошових коштів не виконав.

Просив стягнути з ОСОБА_2 суму основної заборгованості у розмірі 102 000 євро, 53 000 доларів США, 160 000 грн, 3% річних в розмірі 2561,26 євро, 1295,27 доларів США, 2103,86 грн та інфляційні витрати у розмірі 7649,10 грн.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за основним боргом у сумі 102 000 євро, 53 000 доларів США, 160 000 грн, 3% річних 2561,86 євро, 1295,27 доларів США, 2103,86 грн та інфляційні витрати у розмірі 7649,10 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сендега Т. Р., просить скасувати рішення в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат та правової допомоги та ухвалити у цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що рішення ухвалене без належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання. Тому, відповідач був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні та заявити клопотання про зменшення штрафних санкцій, оскільки нарахування пені на основну суму боргу є незрозумілим та неспівмірним, з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Зазначено, що обсяг відповідальності несправедливий щодо боржника, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Суд вирішуючи ,в тому числі й з власної ініціативи за приписами ч.3 ст.551 ЦК України,питання про зменшення розміру неустойки (штрафу,пені),яка підлягає стягненню зі сторони,що порушила зобов`язання,повинен об`єктивно оцінити,чи є даний випадок винятковим,виходячи з інтересів сторін,які заслуговують на увагу,ступеню виконання зобов`язання,причини(причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання,незначності прострочення виконання,наслідків порушення зобов`язання,невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу,пені) таким наслідкам,поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання,негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді процентів річних та інфляційних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, скаржник вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам даної справи,обмежити задоволення позовних вимог стягненням основної суми боргу за договорами позики та відмовити у стягненні 3% річних та інфляційних.

Також, зазначено, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим через неспівмірність зі складністю справи, наданих послуг та їх необхідністю, та є значно завищеним, тому підлягає зменшенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Решота В.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, зазначаючи, що твердження відповідача про розгляд справи за його відсутності є надуманими та непідтвердженими. Так, відповідач знав про існування цивільної справи, про що свідчить, зокрема, заява від 06 жовтня 2021 року про передачу справи за підсудністю, яка подана представником відповідача, подана апеляційна скарга від 17 грудня 2021 року на ухвалу про відмову у передачі справи за підсудністю, яка подана представником відповідача, адвокатом Цебаком І.С., клопотання про витребування оригіналів боргових розписок та доказ надсилання претензії вимоги від 16 вересня 2022 року. Проценти,передбачені ст.625 ЦК України,не є штрафними санкціями та заявлений позивачем розмір розрахунків заборгованості, зокрема і штрафних санкцій не є неспівмірним, враховуючи загальну суму заборгованості, а також час прострочення. Також зазначено, що твердження скаржника щодо не співмірності стягнутих витрат на правничу допомогу, є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, у відзиві зазначено про стягнення витрат на правничу допомогу під час апеляційного провадження у розмірі 6 000 грн, які просить покласти на відповідача.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2023 року доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості повернуто скаржнику без розгляду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Шахторіна А. С. про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шахторін А.С. просили скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за розпискою від 26 квітня 2019 року в загальному розмірі 57 000 євро, за розпискою від 06 травня 2019 року в розмірі 45 000 євро та 50 000 доларів США, а також 3% річних нарахованих на вказані суми. В іншій частині рішення залишити без змін.

У судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Решота В.В. не зявився,належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи. Ухвалою суду апеляційної інстанції було забезпечено проведення участі у судових засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу «EasyCon». 25 травня 2023 року електронною поштою на адресу суду представником позивача адвокатом Решота В.В. надійшла заява про неможливість участі у судовому засіданні через неможливість авторизації у зв`язку з технічними несправностями в системі «Електронний Суд». Зазначив ,що сторона позивача подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заперечення на доповнення до апеляційної скарги,а також щодо клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи,заперечення щодо клопотання про допит позивача у якості свідка від 23 травня 2023 року. Просив справу № 450/2311/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сендега Т.Р., на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2023 року, розглянути без участі позивача та його представника (т.2. а.с.219).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника адвоката Шахторіна А.С., дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню ,із скасуванням оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено,що згідно розписки від 26 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 отримав позику від ОСОБА_1 22 квітня 2019 року 20 000 євро ,26 квітня 2019 року 37 000 євро та вказану суму відповідач зобов`язувався повернути до липня 2020 року .

06 травня 2019 року ОСОБА_2 отримав позику від ОСОБА_1 у розмірі 45 000 євро та 50 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06 травня 2019 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою, відповідач зобов`язувався повернути кошти до липня 2020 року.

04 серпня 2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошову суму у розмірі 3 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 04 серпня 2020 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою, відповідач зобов`язувався повернути борг в повному обсязі в строк до 25 грудня 2020 року.

04 серпня 2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг суму у розмірі 160 000 грн, що підтверджується розпискою від 04 серпня 2020 року, яка власноруч написана та підписана відповідачем, згідно з якою відповідач зобов`язувався повернути борг в повному обсязі до 25 грудня 2020 року.

Відповідно претензії-вимоги від 18 травня 2021 року ОСОБА_1 просив повернути грошові кошти отримані за борговими розписками .

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з того,що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договорами позики та не повернув отримані ним в якості позики грошові кошти,чим порушив умови боргового зобов`язання,тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики за основним боргом у сумі 102 000 євро, 53 000 доларів США, 160 000 грн, 3% річних 2561,86 євро, 1295,27 доларів США, 2103,86 грн та інфляційні витрати у розмірі 7649,10 грн.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом цього позову є стягнення грошових коштів у сумі 102 000 євро ,53 000 доларів США ,160 000 грн , отриманих відповідачем 26 квітня 2019 року ,06 травня 2019 року та 04 серпня 2020 року, що підтверджується розписками ОСОБА_2 : від 26 квітня 2019 року, згідно з якими ОСОБА_2 отримав позику від ОСОБА_1 22 квітня 2019 року 20 000 євро,26 квітня 2019 року 37 000 євро ,та вказану суму зобов`язувався повернути до липня 2020 року ; від 06 травня 2019 року про отримання позики від ОСОБА_1 06 травня 2019 року в сумі 45 000 євро та 50 000 доларів США з обов`язком повернення в термін до липня 2020 року ; від 04 серпня 2020 року про отримання в борг грошової суми 3 000 доларів США та поверненням в повному обсязі ОСОБА_1 в строк до 25 грудня 2020 року ; від 04 серпня 2020 року про отримання в борг від ОСОБА_1 160 000 грн та повернення в повному обсязі в строк до 25 грудня 2020 року. Розписки написані власноручно ОСОБА_2 та містять його підпис.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подані письмові докази , оригінали розписок від 26 квітня 2019 року ,06 травня 2019 року ,від 04 серпня 2020 року ,від 04 серпня 2020 року (т.1.а.с. 215-218).

Відповідач у судовому засіданні суду апеляційної інстанції не спростував ,що спірні кошти він не отримував .

Вищевказані договори позики (розписки) підписані відповідачем, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, факт знаходження боргового документу оригіналу розписки у кредитора, свідчить про невиконання боржниками своїх боргових зобов`язань.

Вказані положення цілком узгоджуються з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначені розписки містять час отримання коштів, суму отриманих коштів та час повернення. Наявність у позивача боргових розписок підтверджує укладення договорів позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач повинен повернути суму позики у розмірі 102 000 євро, 53 000 доларів США та 160 000 грн .

Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики апеляційний суд зазначає.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний ,а не штрафний характер,оскільки є способом майнового права та інтересу,який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, перевіреного судом, за розпискою від 26 квітня 2019 року ,загальна заборгованість 57 000 євро за період : -01 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року ,кількість днів у період 153,сума 714,84 євро ,за період з 01 січня 2021 року до 02 червня 2021 року ,кількість днів у періоді 153,сума 716,79 євро . Формула розрахунку: сума санкції = Сх3хД:365:100,де С-сума заборгованості,Д-кількість днів прострочення,всього штрафних санкцій 1 431,61 євро. За розпискою від 06 травня 2019 року, загальна сума заборгованості 45 000 євро та 50 000 доларів США , де період прострочення грошового зобов`язання з 01 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року, кількість днів у періоді 153, сума 564,34 євро , з 01 січня 2020 року до 02 червня 2021 року ,кількість днів у періоді 153, сума 565,89 євро,всього штрафних санкцій 1130,23 євро ; період прострочення грошового зобов`язання з 01 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року, кількість днів у періоді 153,сума 627,05 доларів США ,з 01 січня 2021 року до 02 червня 2021 року,кількість днів у періоді 153,сума 628,77 доларів США ,всього штрафних санкцій 1255,82 доларів США . За розпискою від 04 серпня 2020 року ,загальна сума заборгованості 3 000 доларів США , де період прострочення грошового зобов`язання з 25 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року , кількість днів у періоді 7 , сума 1,72 доларів США , з 01 січня 2021 року по 02 червня 2021 року , кількість днів у періоді 153, сума 37,73 доларів США, всього штрафних санкцій 39,45 доларів США . За розпискою від 04 серпня 2020 року ,загальна сума заборгованості 160 000 грн (позика надавалася в національній валюті) ,де період прострочення грошового зобов`язання з 25 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року , кількість днів у періоді 7 , сума 91,80 грн , з 01 січня 2021 року по 02 червня 2021 року , кількість днів у періоді 153, сума 2012,05 грн, всього штрафних санкцій 2103,86 грн .

Індекс інфляції розрахований за такою формулою: ІІС = (ІІ1:100) х (ІІ2:100) х (ІІ3:100) х (ІІZ:100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. ІІС = (101,30:100) х (101,00:100) х (101,70:100) х (100,70:100) = 1.4780687. Інфляційне збільшення: 160 000 х 1.0 000 = 7649,10 грн.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних,передбачених ч.2 ст.625 ЦК України,- це не санкції,а спосіб захисту майнового права та інтересу,який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора внаслідок знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляційними процесами та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами,належними до сплати кредиторові,а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Санкції,передбачені ч.2 ст.625 ЦК України не можуть бути зменшені судом,тому,що вони не є неустойкою ,а тому посилання скаржника в апеляційній скарзі на не застосування судом першої інстанції ч.3 ст.551 ЦК України не є слушними .

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та іншихобставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Із положень ст.77 ЦПК України слідує,що належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному,повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не надано доказів того,що між сторонами виникли інші правовідносини ,не пов`язані з виконанням боргових зобов`язаннь. Доводи відповідача про те,що він позов не визнав в частині стягнення з нього грошових коштів в розмірі 102 000 євро та 50 000 доларів США,так як частина зазначених коштів призначалася як умова партнерських відносин з ОСОБА_1 , а розписки в первинному вигляді без допису підтверджували лише факт отримання коштів і ніяк не повернення їх (т.2.а.с.214), спростовуються дослідженими матеріалами справи. Наявність оригіналів розписок у позивача свідчить про існування невиконаних зобов`язань. Обставини,які намагається довести представник відповідача щодо боргових розписок від 26 квітня 2019 року та 06 травня 2019 року не можуть підтверджуватися показаннями свідків,а тому посилання на необхідність допиту позивача ОСОБА_1 у якості свідка є недоречним.

Виходячи з викладеного,надавши належної оцінки представленим у справі доказам,у їх сукупності , приймаючи до уваги , що відповідач не виконав умов укладених 26 квітня 2019 року,06 травня 2019 року,04 серпня 2020 року,04 серпня 2020 року договорів позики ,оформлених розписками,факт власноручного підписання яких та отримання спірних сум коштів ОСОБА_2 не спростував,у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув,суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу з урахуванням сум,визначених ч.2 ст.625 ЦК України .

За нормами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про слухання справи судом першої інстанції заслуговують на увагу.

Матеріали справи не містять належних доказів повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання районним судом 17 січня 2023 року , згідно положень статтей 128-130 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового по суті позовних вимог.

У матеріалах справи на аркуші справи 46 том 2 наявна сформована 26 грудня 2022 року судом судова повістка про виклик відповідача ОСОБА_2 у судове засідання призначене на 17 січня 2023 року о 10-30 год .

Апеляційний суд зауважує,що вказана судова повістка від 26 грудня 2022 року , не є належним повідомленням про слухання справи в розумінні статтей 128-130 ЦПК України. Інших доказів повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання 17 січня 2023 року матеріали справи не містять.

На викладене вище суд першої інстанції увагу не звернув, допустивши порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 11 350 грн., що підтверджується дублікатом квитанції (т.1.а.с.1).

Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги зарахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як вбачається з матеріалів справи , представником позивача надано : - копію договору про надання правничої допомоги № 17/05/21 від 17 травня 2021 року (т.1.а.с.27-28);-ордер (т.1.а.с.15);копію акту про надання правової допомоги № 02/06/21 від 02 червня 2021 року;копію рахунку на оплату;копію квитанції про сплату витрат на правничу допомогу (т.1.а.с. 29-31);копію акта про надання правничої допомоги № 26/10/22 від 26 жовтня 2022 року ;копію рахунку № 26/10/22 від 26 жовтня 2022 року ;дублікат квитанції від 03 листопада 2022 року про здійснення оплати ;докази надіслання заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу (т.2.а.с.19-24).

Згідно з п.п.2.4.,4.1. договору про надання правничої допомоги № 17/05/21 від 17 травня 2021 року,для надання адвокатських послуг адвокатське об`єднання призначає членів адвокатського об`єднання : адвоката Решоту В.В.,свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1742 від 15 вересня 2010 року ,видане на підставі рішення Львівської обласної КДКА № 8 від 15 вересня 2010 року . За послуги ,що надаються адвокатським об`єднанням у відповідності із умовами цього договору,клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар . За результатами надання правової допомоги складається акт,що підписується представниками кожної із сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським об`єднанням послуг і їх вартість (п.4.2.договору ).

Слід зазначити ,що в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зроблено правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Також , у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Врахувавши конкретні обставини та складність справи,з урахуванням виконаної адвокатом роботи,принципи співмірності та розумності судових витрат,критерій реальності адвокатських витрат,а також критерій розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7700 грн судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції , апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, поставлені заявником, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення судом витрат на правову допомогу у розмірі 7700 грн не заслуговують на увагу ,оскільки склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги,входить до предмета доказування . Заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат за умови,що буде доведено,що такі витрати були фактичними і неминучими,а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи ,відповідач заперечень проти позову суду не надав,правом надання відзиву не скористався,тобто фактично не скористався правом заперечувати проти розміру витрат на правову допомогу,а представник позивача ,у свою чергу , довів,що визначений ним розмір правової допомоги відповідає принципам розумності та співмірності.

Слід також зазначити,що представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зазначено клопотання про стягнення судових витрат,у тому числі витрат на професійну правничу допомогу,понесених на стадії апеляційного провадження (т.2.а.с.76-79). На підтвердження зазначеного , представником позивача надано : - ордер на надання правничої допомоги ;копія акта про надання правничої допомоги № 10/03/23 від 10 березня 2023 року ,відповідно якого відповідно до поданих замовлень та договору про надання правничої допомоги № 17/05/21 від 17 травня 2021 року виконавець надає замовнику правничу допомогу за таким переліком : 1. комплексне ведення справи № 450/2311/21 у Дніпровському апеляційному суді,що включає ознайомлення з апеляційною скаргою,підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу,участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції, підготовку інших клопотань,заяв,письмових пояснень (за необхідністю) ,вартість 6 000 грн (т.2.а.с.80); копію рахунку № 10/03/23 від 10 березня 2023 року ;дублікат квитанції ; заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції,доказ надіслання відзиву на апеляційну скаргу з додатками учасникам справи (т.2 а.с.80-84) .

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Матеріалами справи підтверджено, що сторона відповідача своїм правом про зменшення витрат на правничу допомогу не скористалась,в суді апеляційної інстанції також стороною відповідача жодним чином не аргументовано не визнання витрат на правничу допомогу або зменшення витрат ,а тому апеляційний суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу понесені позивачем на стадії апеляційного провадження слід стягнути у повному обсязі у розмірі 6000 грн , оскільки втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягають також стягненню судові витрати ,понесені позивачем на правничу допомогу на загальну суму 13 700 грн ( 7 700 (першая інстанція ) + 6000(апеляційна інстанція = 13 700 грн) .

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сендега Тарас Романович, задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у сумі за основним боргом у сумі 102000,00 (сто дві тисячі) євро, 53000,00 (п`ятдесят три тисячі) доларів США, 160000,00 (сто шістдесят тисяч) грн, 3% річних - 2561 (дві тисячі п`ятсот шістдесят один) євро 86 центів, 1295 (одна тисяча двісті дев`яносто п`ять) доларів США 27 центів, 2103 (дві тисячі сто три) грн 86 коп. та інфляційні витрати у розмірі 7649 (сім тисяч шістсот сорок дев`ять) грн 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн та витрати, понесені позивачем на правничу допомогу у розмірі 13 700 (тринадцять тисяч сімсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 30 травня 2023 року .

Судді: