Єдиний унікальний номер судової справи 462/5088/22
Номер провадження 2/462/469/23
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

28 листопада 2023 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Галайко Н. М.,

з участю секретаря судового засідання Шиманської Д. Т.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1, ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи,

встановив:

Короткий виклад обставин справи.

Уповноважений представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - адвокат Зазуляк Й. М., 28.09.2022 року (вх. № 16333) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до ЛК АТП № 1, ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи, у якій просить суд стягнути солідарно із відповідачів у справі на користь позивачів моральну шкоду завдану внаслідок смерті ОСОБА_7 у розмірі 5 500 000 грн. 00 коп. та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що 15.08.2017 року, приблизно о 22 год. 30 хв. у м. Львові по вул. Виговського, поблизу будинку № 100, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (наїзд транспортного засобу на пішохода) за участю маршрутного автобуса № 45 (перевізник ЛК АТП № 1), транспортний засіб марки «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 та пішохода ОСОБА_7 , останній помер на місці пригоди. Вказує на те, що вироком Залізничного районного суду м. Львова № 462/1937/18 від 26.03.2021 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді 4 років 5 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Також вказано, що 24.07.2013 року, між орендарем - ЛК АТП № 1 та орендодавцем - ОСОБА_3 було укладено договір оренди транспортного засобу № tz-1107/2013 від 24.07.2013 року, який фактично був договором оренди транспортного засобу з екіпажем. Так, за умовами вказаного договору, в оренду ЛК АТП № 1 передано автобус «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_2 та екіпаж у складі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Однак, дані про укладення трудового договору з ОСОБА_6 у додатках до вказаного договору відсутні. ОСОБА_6 був водієм джерела підвищеної небезпеки використовував його для отримання прибутку в господарській діяльності ЛК АТП № 1 та підприємницькій діяльності ОСОБА_3 . Зазначено також, що відповідачі за викладених обставин, мали усі складові діяльності, яка становить підвищену небезпеку, зокрема використання, зберігання та утримання транспортного засобу, останні допустили до виконання роботи, яка потребує професійного добору, водій не був закріплений за транспортним засобом та не був працевлаштований згідно чинного законодавства. Транспортний засіб, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , відповідно до зазначеного договору перебував у оренді та був закріплений за ліцензіатом ЛК АТП № 1, ліцензія серії АЕ № 573198, як засіб провадження господарської діяльності, на підставі тимчасового реєстраційного талону серії ДХХ № 064464, дата початку дії 27.01.2017 року. Отже сторона позивача зазначає, що мало місце зберігання транспортного засобу на території ЛК АТП № 1, використання шляхом випуску на маршрут, надання послуг з перевезення та здійснення обслуговування (утримання), працівниками ЛК АТП № 1. У той же час, ОСОБА_3 , як власник джерела підвищеної небезпеки, відповідно до зазначеного вище договору, мав обов`язок забезпечити працевлаштування водіїв, членів екіпажу і таке працевлаштування мало б відбуватись у суворій відповідності з нормативними документами. У свою чергу, водії, члени екіпажу, повинні були перед прийняттям на роботу пройти відповідний медичний огляд та при відсутності протипоказань, у подальшому виконувати обов`язки водія й отримувати заробітну плату.

Позивачі, з урахуванням викладеного, а також глибини перенесених моральних страждань, у зв`язку із втратою їхнього єдиного двадцяти трьох річного сина та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати їх довготривалий час, перенесених ними моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться, пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у їх життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан психологічного здоров`я, величину моральної шкоди оцінюють у 5 500 000 грн. 00 коп., які з урахуванням спільної вини відповідачів просять стягнути з таких у солідарному порядку.

Рух справи в суді.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 18, Т. 3).

Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 28.09.2023 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Також, запит направлявся і відносно третьої особи у справі (а.с. 19, 20, Т. 3).

Відповіді на вказані запити надійшли до суду 12.10.2022 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12.10.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження (а.с. 21-22, Т. 3).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2022 року матеріали цивільної справи № 462/5088/22 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до ЛК АТП № 1, ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи - передано судді Залізничного районного суду м. Львова Кирилюку А. І. для вирішення питання про об`єднання і розгляду у одному провадженні із цивільною справою № 462/3254/22 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (а.с. 33-34, Т. 3).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова № 462/3254/22 від 09.11.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання у одне провадження цивільної справи № 462/3256/22 та цивільної справи № 462/5088/22 (а.с. 51, Т. 3).

Щодо доводів представника ЛК АТП № 1, викладених у відзиві на позовну заяву.

04.11.2022 року (вх. № 18846) від уповноваженого представника відповідача ЛК АТП № 1 - адвоката Петришина В. М. до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позову до ЛК АТП № 1 відмовити у повному обсязі. Зокрема вказано, що винною особою та особою, яка завдала моральну шкоду є ОСОБА_6 , а особою, яка відповідає за шкоду є його роботодавець ОСОБА_3 . Також зазначено, що ОСОБА_6 був екіпажем орендованого транспортного засобу БАЗ А079.04, державний номерний знак НОМЕР_1 та перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 , що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.02.2015 року. Отже зазначено про те, що ЛК АТП № 1 є неналежним відповідачем у справі. Окремо зазначено, що позивачі не обґрунтували розмір заявленої моральної шкоди, не надали письмових доказів, які б підтверджували її розмір (а.с. 35-43, Т. 3).

Щодо доводів ОСОБА_3 , викладених у відзиві на позовну заяву.

14.11.2022 року (вх. № 19467) від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. Зокрема вказано, що винною особою та особою, яка завдала моральну шкоду є ОСОБА_6 . Особами, які відповідають (відшкодовують) моральну шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки є володілець, підрядник, орендар, тобто особи, які на відповідній правовій підставі володіють, користуються та розпоряджаються. Отже, зазначає, що дійсно він є власником автобуса БАЗ А079.04, державний номерний знак НОМЕР_1 , у той же час орендарем такого було ЛК АТП № 1 згідно договору оренди № 1107/2013 від 24.07.2013 року укладеного між ним та ЛК АТП № 1. Тому виходячи із норм закону, відповідальними за шкоду є володілець та орендар транспортного засобу. Разом з тим, шкоду завдану працівником відшкодовує юридична або фізична особа у яких працює працівник. Зазначає про відсутності трудового або іншого цивільно-правового договору між ним та ОСОБА_6 , що зокрема стверджується постановою Франківського районного суду м. Львова від 24.12.2019 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу за фактичний допуск до роботи без оформлення трудового договору. Окремо вказує, що неодноразово висловлював свої щирі співчуття позивачам у справі щодо події, яка нажаль трапилася. Однак, враховуючи, що головною причиною дорожньо-транспортних пригод є недотримання правил дорожнього руху його учасниками, а також з урахуванням того, що із матеріалів кримінальної справи вбачається, що потерпілий на момент дорожньо-транспортної події був у стані сильного алкогольного сп`яніння, що стверджується актом судово-медичної експертизи просить суд відмовити у позовних вимогах щодо нього (а.с. 56-58, Т. 3).

Щодо доводів ОСОБА_1 , викладених у відповіді на відзив представника ЛК АТП № 1.

16.11.2022 року (вх. № 19588) від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла письмова відповідь на відзив, із змісту якого вбачається, що останній повністю спростовує аргументи представника ЛК АТП № 1 викладені у відзиві, та з огляду на викладене у відповіді на відзив зазначає, що відзив є необґрунтованим, наведені у ньому обставини є надуманими, а покликання на норми права є лише довільним трактуванням закону (а.с. 63-69, Т. 3).

Щодо доводів ОСОБА_1 , викладених у відповіді на відзив ОСОБА_3 .

Також від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла письмова відповідь на відзив, із змісту якого вбачається, що останній повністю спростовує аргументи ОСОБА_3 викладені у відзиві, та з огляду на викладене у відповіді на відзив зазначає, що відзив є необґрунтованим, наведені у ньому обставини є надуманими. Окремо вказує, що факт зловживань ОСОБА_10 , як фізичною особою-підприємцем був зафіксований ГУ ДПС у Львівській області (а.с. 84-85, Т. 3).

Щодо заперечень представника ЛК АТП № 1 на відповідь на відзив ОСОБА_1

30.11.2022 року (вх. № 20645) від уповноваженого представника відповідача ЛК АТП № 1 - адвоката Петришина В. М. до суду надійшло письмове заперечення щодо відповіді на відзив ОСОБА_1 (а.с. 103-105, Т. 3).

Щодо письмових пояснень ОСОБА_1

23.10.2023 року (вх. № 22253) та 26.10.2023 року (вх. № 22632) від ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення, у яких останній виклав свою позицію щодо питань, які були предметом обговорення під час судових засідань у справі, та зазначив, зокрема, що ігнорування усіх вимог до безпеки руху на транспорті та медичному забезпеченні - виконання яких є обов`язковим, а не виконання - злочином, призвів до трагедії, смерті його сина (а.с. 236-237, 238-239, Т. 3).

Позиція сторін по справі, висловлена у судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив суд задовольнити такі у повному обсязі.

Представник позивачів - адвокат Зазуляк Й. М. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив суд задовольнити такі у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні висловив співчуття позивачам, однак у позовних вимогах просив відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ЛК АТП № 1 - Петришин В. М. у судовому засіданні просив суд у позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Суд звертає увагу, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи усі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

З матеріалів справи відомо, що позивачі у справі є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 17, Т. 1).

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 відомо, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 23 років (а.с. 18, Т. 1).

Так, події сталися за наступних обставин, а саме, 15.08.2017 року, близько 22 год. 20 хв., керуючи автобусом марки «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Виговського у напрямку вул. Городоцької у м. Львові, навпроти будинку № 100 порушив вимоги п. 1.2, 1.5, 2.3 (б, д) Розділу 1, п. 8.10 Розділу 8, п. 12.3 Розділу 12 Правил дорожнього руху, які виразилися у тому, що ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки, а саме не зупинившись перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія) після подання світлофором сигналу, що забороняє рух, не відреагував на зміну такої обстановки, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, тобто при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_7 , який у цей момент рухався за межами пішохідного переходу справа на ліво відносно напрямку руху зазначеного автобуса, якого він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, що у подальшому призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_7 , у результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000642 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (а.с. 223 зворот - 224, Т. 2).

Копією вироку Залізничного районного суду м. Львова № 462/1937/18 від 26.03.2021 року стверджується, що ОСОБА_6 ухвалено визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років 5 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (а.с. 13-16, Т. 2).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.08.2021 року апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката Ощипок О. З. і потерпілих ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26.03.2021 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Постановою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 28.06.2022 року касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - ОСОБА_11 залишено без задоволення. Касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх представника ОСОБА_2 задоволено. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26.03.2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17.08.2021 року щодо засудженого ОСОБА_6 в частині відмови у задоволенні позову потерпілих скасовано та ухвалено призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині судові рішення залишити без зміни (а.с. 21-27, Т. 2).

Копією договору оренди транспортних засобів № tz-1107/2013 від 24.07.2013 року стверджується, що ЛК АТП № 1 (орендар) та ФОП ОСОБА_10 (орендодавець) уклали такий договір про наступне, в порядку та на умовах, визначених даним договором, орендодавець передає, а орендар приймає в платне тимчасове володіння та користування транспортні засоби з екіпажем, для здійснення перевезень пасажирів. Характеристики транспортних засобів, що передаються згідно даного договору, визначаються у додатку № 1 до даного договору. Управління та технічна експлуатація орендованих транспортник засобів по договору здійснюється екіпажами орендодавця. Екіпажі не припиняють трудових відносин з орендодавцем. Витрати на утримання екіпажу несе орендодавець. Списки екіпажів та зміни до них надаються орендодавцем орендареві по формі, наведеній в додатку 2 до даного Договору. Персональні дані екіпажу, уповноваженого здійснювати управління та технічну експлуатацію орендованих транспортних засобів надаються орендареві в аркуші повідомлення персональних даних екіпажу транспортного засобу за формою наведеною у додатку 3 до даного Договору. Екіпажі підпорядковуються розпорядженням орендодавця щодо управління та технічної експлуатації транспортних засобів і розпорядженням орендаря - щодо комерційної експлуатації транспортних засобів. Орендар оплачує орендодавцеві за тимчасове володіння та користування орендованих транспортних засобів з екіпажем у відповідності до протоколу погодження договірної ціни (додаток 4 до даного договору). Метою укладеного договору заявлено - оренда транспортних засобів з екіпажем для здійснення орендарем на комерційній основі пасажирських перевезень згідно розкладів руху та схем маршрутів, затверджених департаментом житлового господарства та структури Львівської міської ради (а.с. 30-31, Т. 1).

Згідно додатку 1 до вказаного договору, транспортний засіб «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_1 на підставі переліку транспортних засобів (автобусів) був переданий орендодавцем орендарю у платне тимчасове володіння та користування (а.с. 31 зворот, Т. 1).

Додаток 3 до вказаного договору (перелік транспортних засобів та екіпажів, які надає орендодавець та приймає орендар, підписаний сторонами, однак на предмет екіпажу не заповнений (не містить зазначення водіїв та їх даних) (а.с. 33, Т. 1).

Також судом досліджено копію договору про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 02.01.2017 року укладеного між замовником - Управлінням транспорту департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та перевізником - ЛК АТП № 1 (а.с. 38-41, Т. 1).

Окрім цього, суд дослідив копії журналів передрейсового медичного огляду ЛК АТП № 1, копію реєстрації операцій перевірки технічного стану КТЗ контрольно-пропускним пунктом, копію медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом, договір обов`язкового страхування водіїв від нещасних випадків на транспортні, сертифікат автошколи № 57 від 17.03.2017 року з висновком щодо допущення до роботи (а.с. 42-86, 96-98, 99-101, 102, 103, 104, 105 Т. 1).

Із Листа-відповіді ЛК АТП № 1 № 325/04 від 23.03.2020 року серед іншого вбачається, що ОСОБА_6 був екіпажем орендованого транспортного засобу «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_1 та перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 . Правовідносини між ЛК АТП № 1, ФОП ОСОБА_3 та його працівником ОСОБА_6 були господарсько-правовими (цивільно-правовими), а не трудовими, і регулювалися вказаним договором оренди транспортних засобів. Водій ОСОБА_6 мав керувати автобусом на автобусному маршруті, який обслуговує ЛК АТП № 1 (а.с. 92-93, Т. 1).

Також судом досліджено копію акта інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю Головного управління Держпраці у Львівській області № ЛВ3235/1468/АВ від 25.09.2019 року на предмет виявлених порушень у ФОП ОСОБА_10 , з якого серед іншого вбачається, що при інспекційному відвідуванні ФОП ОСОБА_10 не надано будь-який інший документ, який свідчив би про прийняття працівника ОСОБА_6 на роботу, також не надано повідомлення до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Таким чином ФОП ОСОБА_10 без оформлення трудових відносин використовував найману працю, у тому числі з ОСОБА_6 (а.с. 125-130, Т. 1).

Копію акта інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю Головного управління Держпраці у Львівській області № ЛВ3236/1468/АВ від 26.09.2019 року на предмет додержання вимог законодавства про працю у ЛК АТП № 1, з якого серед іншого встановлено, що у ході інспекційного відвідування головним державним інспектором при вивченні документів ЛК АТП № 1, ведення яких передбачено законодавством про працю, встановлено, що прізвище ОСОБА_6 відсутнє. Директору ЛК АТП № 1 запропоновано надати пояснення щодо можливих трудових відносин, котрі могли мати місце між ним та ОСОБА_6 , на що інспектору була надана довідка від 16.09.2019 року № 966/02 в якій зазначено, що ОСОБА_6 не перебував у трудових відносинах з ЛК АТП № 1, а в інформації про ДТП, яка розроблена ЛК АТП № 1 на виконання Ліцензійних умов, зазначено, що стаж роботи водія ОСОБА_6 в ЛК АТП № 1 становить 2 роки (а.с. 131-137, Т. 1).

Копією трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 стверджується, що такий укладено безстроково на час виконання певної роботи, а саме обов`язків водія пасажирських перевезень (а.с. 139, Т. 1).

Судом також надано оцінку акту розслідування причин дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 15.08.2017 року на вул. Виговського у м. Львові від 15.09.2017 року (та уточнень до акту) складеного територіальним управлінням Укртрансбезпеки у Львівській області (наказ № 804 від 19.08.2017 року (а.с. 166, Т.1)), із висновків якого, у тому числі вбачається, що основною причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди є порушення пішоходом, ОСОБА_7 вимог ПДР, супутніми причинами дорожньо-транспортної пригоди є порушення режимів праці і відпочинку водіями колісних транспортних засобів підприємства. Також за рекомендаціями комісії було запропоновано ЛК АТП № 1, зокрема провести додаткові інструктажі з водіями підприємства, забезпечити додержання вимог положення про робочий час і час відпочинку та інше. Також, зазначено, що підприємством не надано інформацію про проходження водієм ОСОБА_6 первинного інструктажу після прийняття на роботу, не надано документів, що підтверджують проходження водіями періодичних (повторних), передрейсових (цільових) та позапланових (спеціальних) інструктажів з безпеки руху. Виявлено порушення вимог порядку проведення інструктажів і стажування водіїв колісних транспортних засобів в частині правильності оформлення журналів інструктажів з безпеки руху, медична довідка щодо придатності до керування транспортним засобом серії 2 МДП № 624139 термін дії до 15.05.2018 року, видана 16.05.2017 року (а.с. 150 зворот-158, 180-184, Т. 1).

Досліджено також Лист-відповідь № 1238/02 від 02.12.2021 року та Лист від 14.12.2021 року ЛК АТП № 1 щодо розпорядження про усунення порушень, виявлених під час проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) за додержанням ліцензіатом вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів (а.с 160 зворот -162 Т. 1).

Із копії розпорядження Державної служби України з безпеки на транспорті (УКРТРАНСБЕЗПЕКА) щодо усунення порушень, виявлених під час проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) за додержанням ліцензіатом вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом» міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом № 188/2021 від 05.10.2021 року вбачається, що з 01.09.2021 року по 04.10.2021 року було проведено планову перевірку ЛК АТП № 1 та надано відповідні розпорядження на усунення виявлених порушень (а.с. 185-186, Т. 1).

Копією постанови Франківського районного суду м. Львова № 465/5710/19 від 24.12.2019 року встановлено, що ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, ухвалено накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн. 00 коп. (а.с. 12, Т. 2).

Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6776867 стверджується, що ЛК АТП № 1 застрахувало транспортний засіб «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_1 у страховій компанії ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп», строк дії договору до 18.11.2017 року (а.с. 225, Т. 2).

Також судом досліджено висновок експерта № 8/22 за результатами проведення психологічного дослідження, який складено 02.12.2022 року (а.с. 122-137, Т. 3).

Щодо показів свідків.

Суд зазначає, що свідки надали покази під присягою та будучи попередженими про кримінальну відповідальність передбачену ст. 384, 385 КК України, у тому числі за введення суду в оману (а.с. 155, 156, 157, 158, 164, 245, Т. 3).

Так, ОСОБА_1 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка повідомив, що він є батьком ОСОБА_7 . Зазначив, що вони проживали спільно, сім`єю у складі трьох людей, він, його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_7 . Син навчався на державній формі навчання у Національному університеті «Львівська політехніка», знав дві іноземні мови. Займався перекладом різних текстів. Так, близько 22 год. 00 хв. він зателефонував до сина, однак телефон був вимкнений, що здивувало батька, оскільки син був завжди на зв`язку. Через деякий час зв`язок відновився, після дзвінка, відповіла поліцейська, яка повідомила про необхідність прибути на місце події, оскільки син загинув. Після прибуття на місце події, вони виявили сина, який лежав на землі накритий. Окремо зазначив, що вважає винними у тому числі двох відповідачів, оскільки вони допустили до виконання обов`язків водія особу, яка мала проходити відповідні медичні процедури, вони мали слідкувати за станом транспортного засобу. Також вказав на те, що під час розмови із ОСОБА_3 , останній вказував йому на те, що зараз важко знайти хорошого водія, а також те, що його син - ОСОБА_12 , будучи пішоходом допустив порушення правил дорожнього руху та перебував у стані алкогольного сп`яніння. Вказав також на те, що фактично водій, якого допустили відповідачі до керування транспортним засобом на маршруті був сліпим на одне око, що було підтверджено медичними документами, а деякі його медичні документи мали ознаки підроблених. Зазначив, що психоемоційний стан його з часом лише погіршився, у нього на все життя залишиться травма, яку не зможуть виправити ні гроші, ні час. При розмові із психологом надавав пояснення у межах проведеної експертизи психологічного дослідження, яка складена 02.12.2022 року, враховуючи весь жах який пережила і продовжує переживати їхня сім`я вважає заявлену суму моральної шкоди обґрунтованою.

ОСОБА_5 , допитана у судовому засіданні в якості свідка повідомила, що вона є матір`ю ОСОБА_7 . Її життя у прямому сенсі слова розділилося на до та після події, яка трапилася із сином, оскільки у неї не стало її єдиної дитини. Вважає, що відповідачі мають нести відповідальність за події, які трапилися. Відповідачі допустили до керування транспортним засобом на маршруті водія, який фактично є сліпим на одне око, отже не міг керувати таким. Щодо психологічного стану вказала на те, що вона є мамою, тому такий стан не можливо описати словами, з часом біль від втрати стає лише більшою. У них була щаслива сім`я із трьох людей, проте втрата, яка відбулася не компенсується жодними грошовими коштами, тому вести мову про те, що заявлена сума стягнення моральної шкоди призведе до збагачення є безпідставним.

ОСОБА_13 , допитана у судовому засіданні в якості свідка повідомила, що психоемоційний стан позивачів у справі з часом лише погіршився. Вказала також на те, що старається підтримувати їх як сім`ю, однак останні знаходяться у постійному пригніченому стані та розпачі через подію яка трапилася.

ОСОБА_14 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка повідомив, що він є рідним дядьком покійного ОСОБА_7 , який був його похресником. Зазначив, що у серпні 2017 року ввечері отримав дзвінок від своєї сестри, яка повідомила про подію, яка трапилася із ОСОБА_7 . Враховуючи, що автомобіль був поруч з під`їздом, він разом із своєю мамою, тобто бабусею ОСОБА_15 та своєю сестрою ОСОБА_16 та її чоловіком ОСОБА_17 поїхали на АДРЕСА_1 (поруч ринку «Південний»). Там побачив дитину, яку і він носив на руках колись, яка лежала на дорозі. Події та побачене ним нагадували кіно, розпач та сум. Про ОСОБА_7 зазначив, що це була дитина, яка володіла двома мовами, англійською та німецькою на високому рівні. Щодо психоемоційного стану батьків дитини вказав, що такий з часом погіршився. Усе їхнє життя докорінно змінилося, тепер вони ходять лише на цвинтар до церкви та на роботу. Окрім цього, нікуди не їздять, не ходять, перебувають у важкому стані, усе спілкування та розмови зводяться лише до непоправимої втрати ними свого сина.

ОСОБА_3 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка повідомив, що він на момент допиту є пенсіонером, не працює. Не був безпосереднім свідком події, яка трапилася. Вказав на те, що він був власником транспортного засобу - автобуса, що був учасником згаданої дорожньо-транспортної пригоди. Зазначив, що водій ОСОБА_6 працював у нього з 2015 року по 15.08.2017 року, займав посаду водія-касира. Так, автобус, який здійснював пасажирські перевезення зберігався у ЛК АТП № 1, звідки виїжджав автобус на рейс, перевірявся на предмет технічного стану, окрім цього здійснювалася перевірка медичних даних водіїв та їхня відповідність на здійснення діяльності водія. На запитання щодо дійсності укладених трудових відносин вказав, що такі стверджуються, у тому числі путівками та шляховими листами. Зазначив, що у нього фактично не було укладеного трудового договору з водієм, за що він був притягнений до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу у розмірі 8 500 грн. 00 коп. Справді він укладав договір з ЛК АТП № 1 про оренду його автобуса, однак враховуючи плинність кадрів - водіїв, у порушення закону не уклав офіційний договір з водієм ОСОБА_18 . Щодо події, яка трапилася вказав про те, що через півгодини після цієї трагедії був на місці події. Прибувши на місце побачив потерпілого, який лежав на дорозі. Після цього він з водієм ОСОБА_19 вирішили обійти район на предмет виявлення камер відеоспостереження, щоб подивитися відео з місця події. Знайшли такі камери спостереження неподалік торгового центру «Південний». Із відео, які надали охоронці було видно, як пішохід прямував за межами пішохідного переходу на заборонений сигнал світлофора. Окремо щодо відео зазначив, що його бачили шість, можливо вісім осіб ще, охоронці закладу повідомили, що камери відеоспостереження мають функцію автоматичного стирання через вісім днів, про що він повідомив працівникам правоохоронних органів, зокрема слідчому, однак, як стало відомо згодом слідчий звернувся за вказаним відео лише на двадцятий день події. По суті поставлених запитань також окремо вказав, що на момент події, він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Офіційно працевлаштованих людей (водіїв) у нього не було. Автобус належав йому на праві приватної власності. Укладений договір оренди з ЛК АТП № 1 передбачав передання автобуса з екіпажем (водіями). Однак з невідомих йому причини водій ОСОБА_6 не був вписаний членом екіпажу, як це мало бути згідно додатку до договору. Також зазначив, що він не був уповноважений проводити чи здійснювати медичний огляд працівників (водіїв) та здійснювати технічний огляд транспортних засобів (автобусів), оскільки такі функції були покладені на ЛК АТП № 1, як і функція контролю за тривалістю робочого дня працівників. А щодо обставин, про які дізнався згодом, зокрема щодо проблем із зором у водія ОСОБА_20 , зазначив, що йому нічого не було відомо про те, що останній фактично не бачив на одне око, оскільки неодноразово бачив останнього, який читав газету, про такі проблеми водій йому не розповідав.

ОСОБА_21 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка повідомив, що він приймав участь у складанні висновку експерта (комісійна судово-медична експертиза) № 94 від 15.01.2018 року будучи завідуючим відділом експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб, лікар судово-медичний експерт (вища кваліфікаційна категорія, 3-й кваліфікаційний клас, експертний стаж з 1974 року). Вказав на те, що експертиза, яка була розпочата 19.04.2018 року підтвердила, що у ОСОБА_6 є захворювання органів зору у вигляді «Абсолютної глаукоми правого ока. Зрілої катаракти правого ока. Факосклерозу на лівому оці. Ангіопатії сітківки обох очей по гіпертонічному типу». Так, комісія, яка здійснювала дослідження вважає, що ОСОБА_6 хворіє захворюванням правого ока протягом тривалого часу, але щоб встановити давність та причини виникнення вказаних захворювань необхідно представити на судово-медичну експертизу оригінали медичної документації із даними про проходження обстежень, чи лікувався, за період до серпня 2017 року, які незважаючи на неодноразові запити, на момент проведення експертизи, слідчими на судово-медичну експертизу не були представлені. На час огляду у ОСОБА_6 гострота зору на праве око - «0» (повна сліпота), гострота зору на ліве око - «0, 5», з корекцією - «0,7 - 0,8». Так, згідно Наказу МОЗ України № 299 від 24.12.1999 року «Про затвердження переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами», у відповідності до п. 5б особа не може бути допущена до керування транспортними засобами при відсутності зору на одне око, у відповідності до п. 8 особа не може бути допущена до керування транспортними засобами категорії «С», «D», «E» при глаукомі будь-якої стадії.

Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву у їх правдивості, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи.

Застосоване судом законодавство.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимога ефективності судового захисту, закріплена у національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15.10.2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України), приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.12.2018 року (справа № 426/16825/16-ц) на підставі аналізу норм ст. 1187 та 1172 ЦК України дійшла висновку про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що заподіяла, за наявності її вини.

Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

У постанові Верховного Суду № 500/2095/15-ц від 10.01.2019 року визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров`я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) від 05.12.2022 року:

«Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18 від 01.03.2021 року).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22 від 25.05.2022 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22 від 25.05.2022 року).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21 від 29.06.2022 року)».

Крім цього, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У даному конкретному випадку суд вважає, що позивачами доведено, що пережиті ними негативні емоції досягли певного рівня «страждань».

З огляду на встановлене, у даній справі слід визнати обґрунтованими доводи позивачів про завдання їм моральної шкоди.

Вирішуючи спір у частині визначення розміру заподіяної позивачам моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом.

Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) від 15.12.2020 року розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Керуючись приписами ст. 23, 1172 ЦК України суд, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивачів, враховує обставини, при яких моральна шкода була заподіяна, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, глибину та тривалість душевних страждань позивачів.

Щодо солідарного обов`язку при відшкодуванні моральної шкоди.

Суд вважає необхідним окремо зазначити, що солідарне (від латинської «solidus» - цілий, увесь) зобов`язання виникає в осіб, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, такі несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ч. 1 та 2 ст. 1190 ЦК України).

Також суд звертає увагу на позицію висловлену у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 477/874/19 від 29.06.2022 року, де зокрема вказано, що припис ч. 2 ст. 1188 ЦК України застосовний не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі). Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди.

Отже у даному випадку суд вважає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (тобто внаслідок діяльності, пов`язаної із використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб), отже у такому разі незалежно від вини шкоду відшкодовують усі юридичні особи, які на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, зокрема право оренди) володіють об`єктами, використання, зберігання або утримання яких створює підвищену небезпеку.

Висновки суду.

Суд зазначає, що відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року - рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Положеннями п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Так, власник транспортного засобу (автобуса) марки «БАЗ А079.04», державний номерний знак НОМЕР_1 та його орендар - спільно завдали моральної шкоди позивачам у справі внаслідок своїх дій та бездіяльності, допустили порушення експлуатації джерела підвищеної небезпеки, із порушенням вимог законодавства, а саме внаслідок:

1) діяльності власника, який без відповідної правової основи, прийняв працівника ОСОБА_6 на роботу, не надав повідомлення до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Таким чином, ФОП ОСОБА_3 без оформлення трудових відносин використовував найману працю, у тому числі з ОСОБА_6

2) діяльності орендаря, який допустив порушення режимів праці і відпочинку водіями колісних транспортних засобів підприємства (у результаті чого 15.08.2017 року водій ОСОБА_6 перебував на робочому місці більше шістнадцяти годин), підприємством не надано інформацію про проходження водієм ОСОБА_6 первинного інструктажу після прийняття на роботу, не надано документів, що підтверджують проходження водіями періодичних (повторних), передрейсових (цільових) та позапланових (спеціальних) інструктажів з безпеки руху. Допустив порушення вимог порядку проведення інструктажів і стажування водіїв колісних транспортних засобів в частині правильності оформлення журналів інструктажів з безпеки руху. Окрім цього, допустив ряд порушень, як ліцензіат, а саме вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Окремо суд враховує п. 9 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1001 від 02.12.2015 року, згідно якого здобувач ліцензії, ліцензіат оформлює трудові відносини з персоналом автомобільного транспорту, визначеним п. 10, 12-15 цих Ліцензійних умов, шляхом укладання трудового договору відповідно до ст. 24 Кодексу законів про працю України. Згідно п. 10 вказаних умов водії допускаються до роботи за умови: відсутності за результатами медичного огляду протипоказань за станом здоров`я; проходження інструктажів та стажування у порядку, визначеному Мінінфраструктури; проходження періодичного навчання методів надання першої домедичної допомоги потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод.

Також судом враховується, що здійснено порушення під час провадження медичної практики багатопрофільним медичним центром імені ОСОБА_22 , яким видано фіктивний документ (медичну довідку) щодо придатності водія ОСОБА_6 до керування транспортними засобами, у результаті чого 15.08.2017 року його допущено до роботи, не зважаючи на наявність тяжких захворювань органів зору.

Суд звертає увагу, що фактично при укладенні зазначеного вище договору оренди транспортних засобів № tz-1107/2013 від 24.07.2013 року, такий передбачав передачу у платне тимчасове володіння та користування транспортні засоби з екіпажем, для здійснення перевезень пасажирів, однак незрозумілим залишився факт допущення відповідачами до здійснення діяльності - водія (касира) на маршруті особи (яка не була зазначена у додатках до договору серед членів екіпажу), яка згідно висновку експерта (комісійна судово-медична експертиза) № 94 від 15.01.2018 року має захворювання органів зору у вигляді «Абсолютної глаукоми правого ока. Зрілої катаракти правого ока. Факосклерозу на лівому оці. Ангіопатії сітківки обох очей по гіпертонічному типу». Отже гострота зору якого складає на праве око - «0» (повна сліпота), гострота зору на ліве око - «0, 5», з корекцією - «0,7 - 0,8».

Отже такі діяння кожного із відповідачів, про які зазначено, створювали підвищену небезпеку, зокрема, для третіх осіб. Відсутні причини вважати, що дорожньо-транспортна пригода, яка трапилася, не була наслідком спільних діянь відповідачів.

Незважаючи на це, відповідачами продовжувалася спільна діяльність. Останніми не було проявлено розумної обачності, оскільки відповідачі мали розуміти наслідки своїх діянь. Інший підхід до участі у цивільних відносинах, зокрема до здійснення господарської діяльності, суперечить принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Тому суд вказує, що усі відповідачі, які на відповідній правовій підставі (право власності, право оренди) володіли об`єктами, використання, зберігання або утримання яких створювало підвищену небезпеку, спільно діяли неправомірно. Отже зобов`язані солідарно відшкодувати шкоду незалежно від їхньої вини.

Суд не вбачає підстав для звільнення відповідачів від відповідальності за завдану позивачам моральну шкоду.

Оскільки у спірних правовідносинах відповідачі зобов`язані відшкодувати позивачам шкоду незалежно від їхньої вини, зокрема і незалежно від її ступеню, а позивачі не просили визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини, відсутні підстави для застосування припису ч. 2 ст. 1190 ЦК України.

На підставі викладеного та з урахуванням обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивачів у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума у розмірі 500 000 грн. 00 коп. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачам у справі.

Визначений позивачами розмір моральної шкоди у сумі 5 500 000 грн. 00 коп. суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

У порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України позивачами не надано суду доказів та розрахунків, які б підтверджували чи пояснювали понесення ними моральних втрат у визначеному ними розмірі.

Доводи ж відповідачів у частині необґрунтованості моральної шкоди суд відхиляє, оскільки такі спростовуються сукупністю обставин та доказів у даній конкретній справі, які вже наведені судом.

Отже на підставі викладеного позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 500 000 грн. 00 коп.

Судові витрати по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Щодо судового збору.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом враховано, що позивачі звернулися з позовною заявою до суду у 2022 році.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992 грн. 40 коп.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (12 405 грн. 00 коп).

Судом встановлено, що ціна позову складає 5 500 000 грн. 00 коп., таким чином, сплаті підлягає 9, 09% ціни позову, що становить 1 127 грн. 61 коп.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, а сторона позивача звільнена від сплати судового збору, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 127 грн. 61 коп. пропорційно до задоволених вимог (9, 09 % від ставки судового збору), інша частина судових витрат компенсуються за рахунок держави.

Суд приймає також до увагу позицію Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 462/2077/17 від 24.03.2021 року, де вказано, що при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Щодо витрат на проведення експертизи.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Із копії Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг № 09/09/22 від 09.09.2022 року вбачається, що такий укладено між ТОВ «Центр судових експертиз «НОРМА» та адвокатом Зазуляком Й. М., предметом якого є проведення психологічного експертного дослідження (експертизи) (а.с. 247-248, Т. 2). Рахунком-фактурою № 05-09 від 09.09.2022 року стверджується, що вартість експертних послуг склала 24 000 грн. 00 коп. (а.с. 249, Т. 2). Копією квитанції від 13.09.2022 року стверджується, що послуги експерта були оплачені платником ОСОБА_1 у сумі 24 000 грн. 00 коп. (а.с. 250, Т. 2).

Так, виходячи з вказаного, з відповідачів на користь позивачів слід стягнути витрати на проведення експертиз у сумі 24 000 грн. 00 коп.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Так, суд приймає до уваги усне клопотання уповноваженого представника позивачів - адвоката Зазуляка Й. М. про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги (у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України), згідно якої останній просив суд продовжити строк надання доказів сплати судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Як відомо із вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З огляду на заяву, а також враховуючи наведене вище, стороні позивача необхідно подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення докази щодо розміру витрат, які вона сплатила у зв`язку з розглядом справи (витрати на правничу допомогу).

При цьому, суд роз`яснює стороні позивача, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 141, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1, ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 моральну шкоду завдану внаслідок смерті ОСОБА_7 у розмірі - 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути порівно з Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 судовий збір у сумі - 1 127 (одна тисяча сто двадцять сім) грн. 61 коп.

Стягнути порівно з Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 витрати на проведення експертизи у сумі - 24 000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Відомості щодо учасників справи:

Позивачі:

- ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 );

- ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідачі:

- Львівське комунальне автотранспортне підприємство № 1 (, місцезнаходження: 79066, м. Львів, вул. Грунтова, 1б);

- ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 );

Треті особи:

- ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_4 );

- Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» (, місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44).

Повний текст судового рішення складено 01.12.2023 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко