П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року м. Київ

Справа №381/111/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/7170/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С., 26 грудня 2022 року в м. Києві, повний текст рішення складений 26 грудня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь неустойку та винагороду за період з 04 квітня 2021 року по 04 січня 2022 року в розмірі 9464555 грн, а також судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів. За даним договором боржник отримав грошові кошти в розмірі 135000 грн на строк до 01 листопада 2016 року. За умовами договору позики було погоджено: розмір винагороди в 10% щомісячно (за період з 04 квітня 2021 року по 04 січня 2022 року в розмірі 183305 грн) та розмір пені за порушення строків повернення грошових коштів, а саме 25% від суми боргу щоденно (33750 грн щоденно), що за період з 04 квітня 2021 по 04 січня 2022 року складав 9281250 грн. На підставі ст.ст. 546, 549 ЦК України відповідач зобов'язаний був сплатити йому винагороду та неустойку за невиконання умов договору за весь період прострочення грошового зобов'язання.

Зазначив, що заявлений ним у позовні розмір пені значно нижче від суми неустойки, яку він вимушений сплатити своїм позикодавцям через несплату коштів відповідачами. Навіть сплата відповідачами неустойки в повному обсязі не покриє повністю його витрати, що виникли через порушення відповідачами умов договору позики від 01 листопада 2015 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що на час розгляду справи відповідач повернула суму позики в повному обсязі, що підтверджується відповідними розписками, а період за який заявлено про неустойку та винагороду був заявлений позивачем вже після повернутого боргу, тому позов не підлягає задоволенню.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач вказує, що в пункті 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Вказує, що відповідач не сплачувала йому борг, а сплатила лише 167605 грн неустойки, що підтверджується відзивом відповідача від 20 березня 2018 року, де вона зазначила, що виплатила позивачу неустойку за користування грошима та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2019 року.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Учасники справи в судове засіданні апеляційного суду не з`явились. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлялись, шляхом направлення судових повідомлень на поштові адреси.

В силу ч.ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги по суті спору апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

01 листопада 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики у формі розписки. За умовами договору відповідач отримала у борг від позивача грошові кошти в розмірі 135000 (сто тридцять п`ять тисяч) гривень з урахуванням інфляції під 10 % щомісячно, які зобов`язалась повернути до 01 листопада 2016 року /а.с.5/.

Згідно з поданих відповідачем копій розписок ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в рахунок боргового зобов`язання: 23 грудня 2016 року - 100000 грн, 01 лютого 2017 року - 29000 грн, 23 березня 2017 року - 15000 грн, 24 березня 2017 року - 14000 грн, 18 квітня 2018 року - 6000 грн /а.с.29-33/. Тобто загальна сума за цими розписками становить 164000 грн.

З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебував цілий ряд цивільних справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки.

Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2022 року у справі № 369/4309/18 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 270000,00 грн винагороди позикодавця за користування коштами за 2017-2018 роки. У цій справі судом встановлено, що відповідачем на виконання вимог договору позики було сплачено позивачу суму в розмірі 173605,00 грн. Разом з тим, із наявних матеріалів неможливо встановити яку правову природу мають дані кошти що повертались відповідачем позивачу, оскільки не можливо визначити чи це було повернення суми боргу (135000 грн) чи процентів за 12 місяців (162000 грн), що об`єктивно позбавляє суд встановити дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем з врахуванням здійснених відповідачем виплат.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року вказане рішення суду скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 123395,00 грн (сто двадцять три тисячі триста дев`яносто п`ять) гривень.

У цій справі апеляційним судом встановлено, що відповідач має сплатити 135000 грн (сума основного боргу) та 162000 грн (відсотки за користування коштами), що становить загальну суму 297000 грн. Із наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання вимог договору позики було сплачено позивачу суму в розмірі 173605,00 грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 123395, 00 грн (297000 грн, - 173605,00 грн), що становить суму винагороди позикодавця за користування коштами за 2017-2018 роки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2021 року у справі № 369/1691/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено у стягненні винагороди за період з 03 листопада 2020 року по 03 квітня 2021 року. У цій справі судом встановлено, що позивачем було надано у борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 135000,00 (сто тридцять п`ять тисяч) грн з урахуванням інфляції під 10% щомісячно, а станом на 18 квітня 2018 року відповідачем було сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 137707 (сто тридцять сім тисяч сімсот сім) гривень 95 копійок, а тому суд не вбачав підстав для стягнення винагороди за період з 03 листопада 2020 року по 03 квітня 2021 року

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційним судом встановлено, що у позовній заяві позивач розраховує суму винагороди за період з 3 листопада 2020 року по 03 квітня 2021 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, у справі № 444/9519/12). Крім того, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже, встановивши, що умовами договору передбачена щомісячна виплата процентів лише в межах погодженого сторонами строку повернення позики, нарахування процентів у розмірі, передбаченому умовами договору позики, після 1 листопада 2016 року є неможливим.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

В силу ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч.1 та ч.3 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 навела правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала у борг від позивача грошові кошти в розмірі 135000 (сто тридцять п`ять тисяч) гривень з урахуванням інфляції під 10 % щомісячно, які зобов`язалась повернути до 01 листопада 2016 року.

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями розписок відповідач сплатила позивачу в рахунок погашення зобов`язань загальну суму 164000 грн. При цьому остання розписка позивача містить дату 18 квітня 2018 року.

Наведеними вище судовими рішеннями в справах між тими ж сторонам і з того ж предмету спору - договору позики від 01 листопада 2015 року встановлено, що відповідачем було виконано зобов`язання щодо повернення суми позики.

Нормами чинного законодавства України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановленого договором або законом. Однак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку цієї позики. У зв`язку з чим, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів після закінчення строку цієї позики відсутні. До того ж, позивачем поставлена вимога про стягнення процентів за період з 04 квітня 2021 року по 04 січня 2022 року, тобто як після закінчення строку дії позики, так і після виконання відповідачем зобов`язання з повернення суми позики. Твердження позивача про повернення відповідачем виключно процентів за користування позикою спростовуються встановленими судами обставини в інших справах, між тими ж сторонами і з того ж предмету спору, що має преюдиційне значення.

Положеннями ЦК України також передбачено право на стягнення неустойки за невиконання грошового зобов`язання. Проте, враховуючи встановлені обставини виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики вже станом на 18 квітня 2018 року, правові підстави для стягнення неустойки за період з 04 квітня 2021 року по 04 січня 2022 року також відсутні.

В охоронних правовідносинах, коли має місце прострочення виконання зобов`язання відповідачем, права та інтереси позивача могли б бути забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак таких вимог позивачем в даній справі заявлено не було, а суд, виходячи з принципу диспозитивності, діє в межах доводів і вимог заявлених позивачем.

Наявність зобов`язань за іншими договорами позики при розгляді даної справи судом не встановлено. Натомість позивач, подаючи позов, взагалі не вказував на повернення грошових коштів.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що станом на час розгляду справи відповідач виконала своє боргове зобов`язання за договором від 01 листопада 2015 року, а тому відсутні підстави для стягнення з неї на користь позивача процентів за користування позивакою та неустойки, яка визначена сторонами у договорі як винагорода.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову. Тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: В.А.Нежура

Н.В.Поліщук