Провадження № 2/947/4677/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

представника позивача адвоката Жекало І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 29.09.2023 року, в інтересах ОСОБА_1 , звернувся представник адвокат Жекало І.С. із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми у загальному розмірі 141 015,67 грн, яка складається із заборгованості по договору позики від 13.06.2018 (додаткова угода від 17.12.2018 ) у розмірі 107 877,37 грн, а також розрахованих у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України компенсації за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 25 588,94 грн інфляційних збитків та 9 549,36 грн 3% річних.

Відповідача до судового засідання не з`явився , заяв по суті справи та клопотань не надавав, про час і місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, який також був зазначений як адреса постійного проживання у відповідному договорі позики.

Як встановлено судом згідно договору позики №13/06/18-1 , укладеного у простої письменної формі 13 червня 2018 року , ОСОБА_1 передав а ОСОБА_2 отримав у власність грошові кошти, у сумі 76 958, 09 грн, яка визначена сторонами еквівалентної 2950 доларів США , яку позичальник зобов`язався повернути у строк до 13.09.2018 року, та сторонами визначена що сума яка підлягає поверненню у гривнях також повинна бути еквівалентною 2950 доларів США ( а/с 6).

Додатковою угодою від 17 грудня 2018 року сторони узгодили новий строк повернення грошей у сумі еквівалентної 2950 доларів США до 13 березня 2019 року включно ( а/с 9 на звороті ).

Розпискою, написаною ОСОБА_2 власноруч, підтверджувалось отримання на 17.12.2018 року повної суми позики (а/с 8 на звороті).

Оригінали договору, додаткової угоди та розписки були оглянуті судом 27.11.2023 року у судовому засіданні.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини пов`язані із договором позики та виконанням грошових зобов`язань врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням ( ч.1 ст. 1053).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року по справі №754/5396/17 За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

У даному випадку суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договору позики а також реальність вказаного договору . що підтверджується як оригіналами договору так і оригіналом розписки про отримання коштів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст. 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч.1 ст. 530 ЦК України). .

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності ( ч.1 ст. 546 ЦК України).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою статті визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді питання суми та валюти яки підлягає стягненню суд враховує той факт, що позивач , який є стороною угоди , наполягав що валютою договору є саме гривня України а визначена прив`язка до долару США є фактично запобіганням коливанню курсу валют.

Що стосується розміру суми яка підлягає стягненню суд враховує що застосування вимог ст. 625 ЦК України не є штрафом за невиконання своєчасно грошового зобов`язання а є компенсаторною нормою.

Верховний Суд неодноразово розтлумачив сферу застосування цієї статті, а саме, що охоплює собою поняття «грошове зобов`язання», зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 № 758/1303/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Крім того у постанові Постанова Великої Палати від 04.02.2020 № 912/1120/16 Верховний Суд знову виловив правовий висновок щодо наступного наступному: «Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, тобто застосування вимог ст.. 625 ЦК України виступає у даному випадку як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

У даному випадку судом враховується що згідно заявлених позивачем вимог основний розмір заборгованості розраховано саме у розмірі який відповідає еквіваленту суму 2950 доларів США на момент подання позову, а тому приходить до висновку що інша компенсаторна норма у вигляді застосування розміру інфляції не може застосовуватись у даного випадку так як буде здійснено подвійна компенсація.

Одночасно із цим 3% річних як вид відповідальності зав порушене зобов`язання застосовується, так як інший розмір відсотків не визначався сторонами.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку що підлягає стягненню грошову суму у розмірі 117 427, 33 грн, яка складається із суми основного боргу у розмірі 107 877,37 грн та 3% річних у сумі 9 549,36 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1410, 15 грн, що підтверджується квитанцією ( а/с 1) , та враховуючи часткове задоволення позовних вимог , вказані витрати підлягають поверненню відповідачем у розмірі пропорційним задоволеним вимогам, тобто у сумі 1 174,27 грн..

Питання розподілу судових витрат пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу будуть розглянуті окремо у відповідності до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов позовом ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики №13/06/18-1 від 13.06.2018 року та додаткової угоди від 17.12.2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову суму у розмірі 117 427, 33 ( сто сімнадцять тисяч чотириста двадцять сім ) гривень 33 копійки, яка складається із суми основного боргу у розмірі 107 877,37 грн та 3% річних у сумі 9 549,36 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору , пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 1 174,27 грн.

Розподіл судових витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу розглянути окремо, у відповідності до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено судом 01.12.2023.

Суддя Луняченко В. О.