Справа № 128/4605/23
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2023 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Ганкіної І.А..,

при секретарі Савченко Я.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва» 05 жовтня 2006 року по справі № 04-10/06-92 визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1014 га., який укладено 02.10.06 р. між нею та відповідачем ОСОБА_2 , і визнано за позивачкою право власності на земельну ділянку розміром 0,1014 га., яка розташована в АДРЕСА_1 . В 2007 році позивачка виготовила технічну документацію зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку і спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:001:0221. За користування земельною ділянкою, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, позивачка вказує, що своєчасно на протязі 17 років сплачує податки за користування земельною ділянкою. Крім того, з метою будівництва будинку поступово вивозить на ділянку будівельні матеріали. Таким чином, позивачка з 2006 року (17 років) фактично користується та розпоряджаюся придбаною земельною ділянкою. Проте зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку вона не має змоги, оскільки в даний час з прийняттям Закону України від 01.07.2007 р. № 1952- ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення Третейського суду не є підставою для реєстрації за особою права власності на земельну ділянку, тобто оспорюється право власності позивачки на вказану земельну ділянку. Також зазначає, що між нею та відповідачкою, які є сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки, обумовлено всі істотні умови договору, договір відповідає дійсному волевиявленню осіб, які його здійснили, а також сторонами здійснено його повне виконання (набувачу передано нерухоме майно, а відчужувану в повному обсязі сплачено грошові кошти за ціною договору), а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджають обставини, які не залежать від волевиявлення позивача.

Сторони в судове засідання не з`явились, попередньо подали відповідну спільну заяву.

Позивач ОСОБА_1 за заявою позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить вимоги задовільнити та розглянути у її відсутність.

Відповідачка ОСОБА_2 в особі свого адвоката Семенюка І.В. за заявою позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує, щодо їх задоволення та просить справу розглядати у її відсутність.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що Рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва» 05 жовтня 2006 року по справі № 04-10/06-92 визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1014 га., який укладено 02.10.06 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розміром 0,1014 га., яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 39-40,43).

В 2007 році ОСОБА_1 виготовила технічну документацію зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку і спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:001:0221 (а.с. 23-38,41).

За користування земельною ділянкою, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_1 своєчасно на протязі 17 років сплачує податки за користування земельною ділянкою, що підтверджується довідкою № 01-08/178 від 21.07.2023 р (а.с. 42).

Відповідно до Звіту про експертну грошову оцінку, вартість земельної ділянки розміром 0,1014 га., яка розташована в АДРЕСА_1 на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області станом на 01.11.2023 року становить 88 421,00 грн (а.с. 7-22).

Відповідно до вимог частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог частини другої статті 318ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Вимогами статті 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з вимогами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Відповідно до вимог пункту 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч. 4 статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як передбачено пунктом 14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і понад 15 років продовжує відкрито, безперервно користуватися земельною ділянкою розміром 0,1014 га., яка розташована в АДРЕСА_1 на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, немає, отже, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст.ст.15, 16, 335, 344 ЦК України, Постановою пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Конституцією України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,1014 га. за набувальною давністю, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії цього рішення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький районний суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.12.2023.

учасники провадження:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Ірина ГАНКІНА