Постанова

Іменем України

29 травня 2023 року

м. Київ

справа № 479/400/21

провадження № 61-7505 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , Кривоозерська селищна рада Миколаївської області, як орган опіки та піклування;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2022 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Локтіонової О. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Кривоозерська селищна рада Миколаївської області, як орган опіки та піклування, про визнання недійсним та застосування наслідків недійсності договору емфітевзису.

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частинах земельної ділянки кадастровий номер: :01:000:0287, площею 2,5644 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться в межах земель Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області.

10 вересня 2018 року між ОСОБА_2 , як орендарем, та його матір`ю - ОСОБА_6 (яка діяла в його інтересах як малолітньої дитини) і ОСОБА_3 , як орендодавцями, укладено договір про користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) № 0287, строком на 49 років, який був зареєстрований за № 43081341 державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради.

Посилався на те, що на момент укладення договору він був малолітньою дитиною, згода органу опіки та піклування на укладення цього правочину отримана не була.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним договір від 10 вересня 2018 року № 0287 про право користування земельною ділянкою, кадастровий номер: :01:000:0287, площею 2,5644 га, цільове призначення - для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений строком на 49 років між ОСОБА_2 , як орендарем, і ОСОБА_6 (яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ) та ОСОБА_7 , як орендодавцями; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права номер запису: 27988773 від 13 вересня 2018 року, яке виникло на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 10 вересня 2018 року № 0287, кадастровим номером: :01:000:0287, площею 2,5644 га, що внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: від 19 вересня 2018 року 43081341, з витребуванням її із чужого незаконного володіння; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 2,5644 га кадастровий номер: :01:000:0287, яка розташована в межах земель Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 39), номер запису про інше речове право 27988773 від 13 вересня 2018 року; припинити право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ОСОБА_2 щодо вказаної земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2022 року у складі судді Репушевської О. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір від 10 вересня 2018 року № 0287 про право користування земельною ділянкою, кадастровий номер: :01:000:0287, площею 2,5644 га, цільове призначення - для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзизу), укладений строком на 49 років між ОСОБА_2 , як орендарем, й ОСОБА_6 (яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ) та ОСОБА_7 , як орендодавцями. Застосовано наслідки недійсності правочину, а саме: відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права номер запису: 27988773 від 13 вересня 2018 року, яке виникло на підставі договору від 10 вересня 2018 року № 0287 про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), кадастровим номером: :01:000:0287, площею 2,5644 га, що внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43081341 від 19 вересня 2018 року, з витребуванням її з незаконного володіння. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 2,5644 га кадастровий номер: :01:000:0287, яка розташована в межах земель Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:39), номер запису про інше речове право: 27988773 від 13 вересня 2018 року. Припинено право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 2,5644 га з кадастровим номером: :01:000:0287, яка розташована в межах земель Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2022 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт відсутності відповідного дозволу органу опіки та піклування органу місцевого самоврядування при укладанні оскаржуваного договору емфітевзису, що є підставою для визнання його недійсним.

Оскільки договір емфітевзису визнається недійсним, тому суд вважав необхідним застосувати наслідки недійсності правочину.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - задоволено. Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 25 березня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Позивач в позові не обґрунтовував і не довів, що укладення спірного договору емфітевзису його матір`ю призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого його права дитини на той час.

Інших підстав недійсності оспорюваного договору позивач в позові не зазначав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2022 року та додаткове рішення того ж суду від 25 березня 2022 року.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 208/4556/17, оскільки має бути здійснений шляхом конкретизації даного висновку з урахуванням обставин цієї справи, що відповідає вимогам пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 479/400/21 з Кривоозерського районного суду Миколаївської області.

У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, набувши за віком певного обсягу дієздатності, що дозволяє розпоряджатися своїм майном та використовувати його для отримання доходу, забажав використати належне йому майно, яке він отримав у спадщину (а саме частину земельної ділянки), і яким управляла мати позивача, доки він не досяг відповідного віку.

Однак позивач виявив, що мати, як його законний представник, під час управління майном позивача, а саме в момент підписання договору смфітевзису з відповідачем на 49 років, проігнорувала частину восьму статті 177 СК України, яка передбачає, що після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього.

Крім того, при укладенні договору мати позивача ухилилася від здійснення державного контролю за тим, як вона управляє майном малолітнього, і який здійснює орган опіки та піклування шляхом надання або відмови у наданні дозволу на укладення правочинів щодо майна дитини. Такими діями мати позивача створила ситуацію, що після припинення управління майном позивача його матір`ю укладений договір емфітевзису унеможливлює повернення позивачу майна, та як це майно перебуватиме у користуванні відповідача і залишиться недоступним позивачу наступні 45 років (залишок строку станом на сьогодні), що критично обмежило право позивача на користування та розпорядження своїм майном, і від цього фактично втрачається сенс від набуття позивачем у власність цього майна.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , 27 листопада 2006 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 березня 2015 року є співвласниками по 1/2 частині земельної ділянки площею 2,5644 га, що розташована в межах земель Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0:01:000:0287, що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованими в реєстрі за № 255, № 256, виданими 04 березня 2015 року Кривоозерською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 8932850, 8932797 (а.с. 79-81, т. 1).

10 вересня 2018 року між ОСОБА_1 (від імені та в інтересах якого діяла мати - ОСОБА_6 ) та ОСОБА_3 як землевласниками, та відповідачем ОСОБА_2 , як землекористувачем, було укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № 0287 строком на 49 років (а.с. 85-92, т. 1).

Відповідно до пункту 3.2 договору плата за користування земельною ділянкою становить 42 200 грн за весь строк дії договору. Землевласники вважають визначений розмір плати за договором справедливим, достатнім та таким, що відповідає їхній волі і не пов`язаний зі збігом якихось важких для них обставин.

Згідно з пунктом 3.3. договору плата за користування земельною ділянкою сплачується землекористувачем кожному землевласнику одноразовим платежем (по 21 100 грн кожному) в момент підписання сторонами цього договору, про що землевласники видають землекористувачу письмову розписку.

На виконання цього пункту ОСОБА_2 передала ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 , 21 100 грн в якості плати за передачу в користування ОСОБА_2 1/2 частки земельної ділянки, що підтверджуються розпискою від 10 вересня 2018 року (а.с. 116). Аналогічну розписку склала та підписала ОСОБА_7 (а.с. 115, т. 1).

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 21 вересня 2018 року ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_7 передали, а ОСОБА_2 прийняла за цим актом земельну ділянку в користування на умовах договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного сторонами 10 вересня 2018 року (а.с. 117, т. 1).

Державним реєстратором департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженком О. С. 19 вересня 2018 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43081341 та внесено запис про державну реєстрацію договору від 10 вересня 2018 року № 0287 про право користування вказаною земельною ділянкою, що підтверджено даними копії реєстраційної справи (а.с. 75-94, т. 1).

Пунктом 12.2 оспорюваного договору встановлено, що речове право у землекористувача щодо користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) згідно зі статтею 334 ЦК України виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Встановлено, що речове право зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 на момент укладення договору виповнилося 12 років.

За даними Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області від 08 лютого 2022 року за вих. № 08-24/343 встановлено, що мати позивача - ОСОБА_6 із заявою про надання дозволу на укладання договору на право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) до органу опіки та піклування не зверталася.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

У частині третій статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

З огляду на статтю 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків.

Закон визначає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтересів дитини.

Сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Подібний висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16 та Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 15 березня 2021 року у справі № 208/4556/17 (провадження № 61-17357св19).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач в позові не обґрунтовував і не довів, що укладення спірного договору емфітевзису його матір`ю призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження його майнових прав як дитини та/або порушує його охоронювані законом інтереси.

Посилання касаційної скарги на те, що після припинення управління майном позивача його матір`ю укладений договір емфітевзису унеможливлює повернення позивачу майна, безпідставні з огляду на таке.

Відповідно до частини дев`ятої статті 177 СК Україниненалежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

Відтак, у разі, якщо позивач вважає, що його мати неналежним чином виконувала свої обов`язки щодо управління його майном, він не позбавлений права звернутися до неї із вимогами про відшкодування завданої йому майнової шкоди (частина дев`ята статті 177 СК України).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 208/4556/17, судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара