Дата документу 30.11.2023 Справа № 317/3395/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3395/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/1531/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Юрова Володимира Петровича на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року представник ПАТ «Сбербанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.02.2012 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №61#6, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 19 900,00 грн. під 33% річних.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором №61#6 ОСОБА_2 станом на 13.10.2017 року має заборгованість 61 125,40 грн., з яких: заборгованість за кредитом 12 906,47 грн., проценти за користуванні кредитом 12 403,09 грн., пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом 23 200,80 грн., пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом 12 615,04 грн.

29.02.2012 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №61#6/S-1, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати перед Банком за виконання позичальником зобов`язань, що виникають із кредитного договору.

Також, 20.03.2013 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір №9296/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії та випуском платіжної картки в рамках договору щодо банківського обслуговування, відповідно до якого Банк відкрив картковий рахунок в національній валюті України, видав ОСОБА_2 кредитну картку з лімітом у сумі 250 000,00 грн. під 32% річних строком на 2 роки.

В порушення вимог договору ОСОБА_2 зобов`язання за договором належним чином не виконує, кошти не повертає та не сплачує проценти, нараховані за користування кредитом, у зв`язку з чим, станом на 13.10.2017 року заборгованість за договором №9296/980 становить 10 531,66 грн., з яких: заборгованість за кредитом 3 576,23 грн.; проценти за користування кредитом 4 222,50 грн.; пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом 1 695,44 грн.; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом 1 037,49 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за договором №9296/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії та випуском платіжної картки в рамках договору щодо банківського обслуговування від 20.03.2013 року у розмірі 10 531,66 грн.

- стягнути пропорційно з відповідачів на користь ПАТ «Сбербанк» витрати по оплаті судового збору в розмірі по 800,00 грн. з кожного.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за договором №9296/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії та випуском платіжної картки в рамках договору щодо банківського обслуговування від 20.03.2013 року у розмірі 10 531,66 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сбербанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 800,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 800,00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 травня 2023 року поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04.04.2018 року у справі №317/3395/17 за позовом ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Юрова В.П. про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04.04.2018 року в цивільній справі №317/3395/17 за позовом ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Юров В.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в позові ПАТ «Сбербанк», правонаступником якого є АТ «Міжнародний резервний банк», в частині стягнення з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сбербанк», правонаступником якого є АТ «Міжнародний резервний банк» суми заборгованості за кредитним договором № 61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн. та суми судового збору в розмірі 800 грн., а також просить стягнути з АТ «Міжнародний резервний банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання зави про перегляд заочного рішення в розмірі 536,80 грн. та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 400 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач, звернувшись з вимогою від 03.03.2015 року про дострокове повернення коштів до ОСОБА_2 (згідно умов основного договору кінцевий строк повернення кредиту передбачений згідно Додатку № 1 - 27.02.2017 року), фактично змінив зобов`язання по основному договору, внаслідок чого значно збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Жодних підстав для задоволення вимог в частині солідарного стягнення суми заборгованості з ОСОБА_1 за основним договором не було.

По-перше, якщо вірити наданим позивачем даним, остання сплата в сумі 310,90 грн. була здійснена в грудні 2014 року, тобто прострочення вже настало з січня 2015 року, тому з вимогою до поручителя про стягнення заборгованості за основним договором банк у відповідності до ч. 4 ст. 599 ЦК України мав звернутися не пізніше липня 2015 року.

По-друге, 03.03.2015 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з повідомленням-вимогою про дострокову сплату заборгованості не пізніше 30 днів з дати отримання вимоги, того ж дня 03.03.2015 року позивач звернувся до поручителя з відповідними вимогами про дострокову сплату. Таким чином, строк для дострокової сплати настав для поручителя 13.03.2015 року, і тому позивач мав звернутися з вимогами не пізніше 13.09.2015 року, а позов до суду подано у жовтні 2017 року.

По-третє, якщо брати умови основного договору, Додатку № 1 до договору, в поєднанні з умовами договору поруки, строк закінчення оплати за договором становить не пізніше 27.02.2017 року, тому згідно з вимогами ч. 4 ст. 599 ЦК України, позивач мав звернутися до поручителя з позовом не пізніше 27 серпня 2017 року, це в той час коли звернення до суду було 31.10.2017 року. Таким чином, порука згідно договору поруки від 29.02.2012 року припинилася протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, оскільки кредитор не пред`явив вимоги до поручителя у вказаний строк.

Отже, вважає, що підстав для задоволення позову в частині стягнення з заявника в солідарному порядку разом з ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором не має.

Питання стосовно позовних вимог позивача по договору № 9296/980 про відкриття та обслуговуванні карткового рахунку з лімітом кредитної лінії у розмірі 250 000 грн. та випуском платіжної картки в рамках договору щодо банківського обслуговування, укладеному 20.03.2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_2 заявник не ставить, оскільки це не порушує її прав.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.

Від представника АТ «Міжнародний резервний банк» - адвоката Лавріна О.В. надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Посилається на те, що право кредитора (банка) вимагати дострокового повернення кредиту, процентів та пені прямо передбачено діючім законодавством України, договором поруки та кредитним договором, з яким поручитель був ознайомлений та згодний.

При достроковому стягненні заборгованості, обсяг відповідальності не збільшується (хоча на будь - яке збільшення є згода в договорі), основна сума кредиту залишається тією самою тільки вимагається достроково, а щодо процентів, пені та штрафів - порука теж на них розповсюджувалась відповідно до умов договору поруки.

Будь - якого збільшення відповідальності заявник не доводить. Навіть якщо поручитель або його представник, зазначають про зміну зобов`язань або збільшення відповідальності, хоча вони не мали місце, згоду на будь - яке збільшення або зміну поручитель надав в договір поруки в письмовому вигляді.

Зазначенням в апеляційній скарзі про звернення до нього з повідомленням - вимогою, поручитель підтверджує повідомлення його про дострокове вимагання виконання зобов`язань.

Щодо строків звернення до поручителя зазначає, що порука не була припинена на момент стягнення заборгованості з позичальника та поручителя.

Крім того, відповідно до діючої редакції ч. 4 ст. 559 ЦК України, строк для звернення до поручителя три роки з моменту настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання.

Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн. та стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 800,00 грн., в іншій частині, а саме, в частині вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості та судового збору рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн. та стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 800,00 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

За частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скаргапідлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в оскарженій частині, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, та стягнув солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн.

Проте в повній мірі з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до укладеного між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне Акціонерне Товариство «Сбербанк», а на теперішній час Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк», та ОСОБА_2 кредитного договору №61#6 від 29.02.2012 року, остання отримала кредитні кошти у розмірі 19 900,00 грн. на поточні потреби з відсотковою ставкою 33% річних, із кінцевим строком повернення не пізніше 27.02.2017 року.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим визначенням, виконати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути кредит банку.

Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується помісячно 29 числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами у сумі не менше 686,49 грн. відповідно до графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є позивач, а на теперішній час Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №61#6/S-1 від 29.02.2012 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася перед банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань, що виникають з кредитного договору.

Пунктом 4.1. договору поруки передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та боржник залишаються зобов`язаними перед кредитором до того моменту, поки усі зобов`язання за основним договором не будуть виконані повністю.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 13.10.2017 року у сумі 61 125,40 грн., з яких: заборгованість за кредитом 12 906,47 грн., проценти за користуванні кредитом 12 403,09 грн.; пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом 23 200,80 грн.; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом 12 615,04 грн.

06 березня 2015 року позивачем на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були направлені повідомлення-вимоги №1971/7/26-2, №1971/7/26-2 від 03.03.2015 року про дострокове повернення повної суми заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором отримала, даних про отримання ОСОБА_1 вказаного повідомлення-вимоги матеріали справи не містять.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №4-680цс19) зазначила: «строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15)».

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення певного суб`єктивного права кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Сторони у договорі поруки не визначили строк її дії, тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до пункту 4.3 договорів поруки поручитель протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту поштового відправлення йому кредитором письмового повідомлення або в інший термін, зазначений у такому повідомленні, зобов`язаний погасити заборгованість боржника за реквізитами, зазначеними в повідомленні.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця відповідно до графіка платежів, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та згідно з частиною четвертою статті 559 цього Кодексу - обрахування встановленого шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя (строк існування права кредитора).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя зі спливом строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (або стосовно усієї суми боргу, якщо строк виконання зобов`язання в повному обсязі є таким що настав).

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18), відповідно до якого строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 3 лютого 2016 року у справі №6-1599цс15 щодо застосування положення частини четвертої статті 559 ЦК України, наявні підстави для висновку, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Відповідно, істотним під час вирішення цього спору є питання, чи була чинною порука відповідача ОСОБА_1 на момент звернення позивача до суду з позовом до неї.

Верховний Суд у постанові від 3 березня 2021 року у справі №522/799/16-ц (провадження №61-2887св20) зазначив, що «законодавець не визначив імперативного правила щодо умов та підстав настання строку виконання основного зобов`язання у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту, процентів у певні строки та у визначеному кредитним договором розміром. Як правило, такі умови визначаються сторонами у договорі.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннями вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 628 ЦК України та статті 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сторонами кредитних договорів на власний розсуд можуть бути визначені певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Так, настання зазначеного строку повернення кредиту в тексті договору сторонами може: а) бути зумовлене безпосередньо виникненням у позичальника прострочення з погашення заборгованості; або б) пов`язується з моментом направлення вимоги боржнику; або в) пов`язується з моментом отримання боржником вимоги; або г) визначається кредитором у вимозі (якщо у кредитному договорі такі повноваження кредитора окремо застережені)».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження №14-600цс18) зазначила, що «аналіз змісту статей 1054, 1050 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке направляється позичальнику, є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України), недотримання якого може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд».

Таким чином, момент та порядок настання строку виконання основного зобов`язання визначається сторонами за правилами, викладеними у кредитному договорі, а також кредитором у вимозі у разі невизначення такого моменту у кредитному договорі.

Визначаючи момент настання строку виконання основного зобов`язання, суди мають враховувати зміст умов кредитного договору, що регулюють спірні правовідносини, а також зміст вимоги, направленої кредитором позичальнику.

Суд апеляційної інстанції враховує, що визначення моменту настання права вимоги у кредитора за кредитними договорами, обрахованого з часу відправлення банком такої вимоги позичальнику, не суперечить чинному законодавству та є прийнятним, якщо це передбачено у самому кредитному договорі.

Це перебуває у межах права на саморегулювання цивільних відносин їх учасниками, визначеного у статті 6 ЦК України та загальними засадами цивільного права (стаття 3 цього Кодексу).

У справі, яка переглядається, зі змісту пункту 8.5 кредитного договору встановлено, що позичальник, у разі отримання від банку письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, зобов`язаний здійснити усі платежі на користь банку (при цьому строкові платежі - проценти, комісійні винагороди, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на яку банк здійснив розрахунок заборгованості за цим договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим договором) у строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання такої вимоги.

06 березня 2015 року Банк направив ОСОБА_2 повідомлення-вимогу №1971/7/26-2 від 03.03.2015 року, в якій вимагав дострокового повернення позичальником повної суми заборгованості за кредитним договором не пізніше 30 календарних днів з дати отримання даної вимоги.

ОСОБА_2 зазначену повідомлення-вимогу отримала 25.03.2015 року.

При цьому до суду з позовом банк звернувся 24 жовтня 2017 року, тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого ст. 559 ЦК України (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

Частина четверта статті 559 ЦК України пов`язує припинення поруки зі спливом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, який на час пред`явлення позову у цій справі закінчився (вказаний строк був змінений пред`явленням кредитором повідомлення-вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором).

Наведені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позову банку до поручителя ОСОБА_1 .

Отже, суд дійшов помилкового висновку про стягнення солідарно з поручителя ОСОБА_1 та позичальника ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно того, що порука є припиненою, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням наведених мотивів колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованості за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн. та судового збору у сумі 800,00 грн. скасувати, прийняти в цій частині постанову, якою в задоволені позовних вимог ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити. В решті рішення у цій справі слід залишити без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, змінюючи рішення або ухвалюючи нове, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат, а саме, судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, шляхом збільшення суму судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 з 800,00 грн. до 1 600 грн. Крім того, з АТ «Міжнародний резервний банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 2 936,80 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за подання зави про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Юрова Володимира Петровича задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року у цій справів частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» заборгованості за кредитним договором №61#6 від 29.02.2012 року у розмірі 61 125,40 грн. та судового збору у розмірі 800,00 грн. скасувати.

Прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Змінити розподіл судових витрат, збільшити суму судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 з 800 (вісімсот) грн. до 1 600 (одна тисяча шістсот) грн.

В решті рішення у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, 46, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування витрат зі сплати судового збору 2 936 (дві тисячі дев`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко