Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5043/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Левка Т.Ю., секретар судового засідання Роман К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовом до відповідачки ОСОБА_2 , ттретя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області,, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з відповідачкою по справі - ОСОБА_3 позивач зареєстрував шлюб 24.11.2007 року, про що посадовою особою виконкому Сасівської сільської ради Виноградівського району, в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний актовий запис за №18. Сімейне життя проходило нормально, проживали однією сім`єю по місцю проживання позивача. Від шлюбу у них народилося двоє дітей - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Восени 2022 року (десь у листопаді) сімейні відносини почали відчутно погіршуватись, між ними почались сварки і непорозуміння. На протязі більше шести місяців не проживаюмо разом. Позивач проживає разом з дітьми в своєму будинку по АДРЕСА_1 , а його дружина залишила сім`ю і переїхала до будинку своєї матері по АДРЕСА_2 , де і проживає на даний час. Спілкуються виключно по телефону, і в процесі однієї з розмов відповідачка повідомила, що у неї є інший чоловік і зберігати шлюб з позивачем вона не бажає, а стосовно дітей повідомила, що хай сини залишаються проживати з позивачем, оскільки вона має намір виїжджати за кордон. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає та просить шлюб розірвати.

Разом із позовною вимогою про розірвання шлюбу позивач просить визначити місце проживання дітей разом з ним та вказує, що з моменту окремого проживання з відповідачкою, неповнолітні сини - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знаходяться на його повному утриманні. Відповідачка не надає жодної матеріальної допомоги, тому він самостійно утримує синів, несе всі необхідні витрати. Має повну можливість забезпечити належні умови проживання для дітей, повною мірою займатися вихованням синів, дати освіту та добробут. Наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо дітей він не має.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність.

Відповідачка будучи належним чином, своєчасно повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву, згідно якої на розірвання шлюбу згідна та після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище. Заперечує проти визначення місця проживання синів з батьком та просить суд розглянути справу у її відсутність.

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання вимог позивача в частині визначення місця проживання дітей з батьком.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 24.11.2007 року, про що посадовою особою виконкому Сасівської сільської ради Виноградівського району, в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний актовий запис за №18.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15.01.2014 року і син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 20.05.2017 року.

З листопада 2022 року сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Кожен з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Одруження виявилось невдалим, шлюб носить формальний характер.

У відповідності до ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

Позивач остаточно визначився та зберігати шлюб не бажає.

Відповідачка на розірвання шлюбу згідна та бажає після розірвання шлюбу у порядку ст. 113 СК України залишити шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ».

З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, з врахуванням того, що подальше збереження шлюбу між сторонами є недоцільним, оскільки у період з часу звернення позивача до суду та розгляду справи у суді його наміри розірвати шлюб не змінилися, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що розірвання шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Розглядаючи вимогу про визначення місця проживання дітей, судом встановлено, що сторони проживають окремо та наміру на збереження, укладеного шлюбу не мають, що в своїй сукупності свідчить про неможливість збереження сім`ї, оскільки подальше їх спільне життя, як подружжя, суперечитиме їх інтересам, а також інтересам їх неповнолітніх синів, що має суттєве значення.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено з матеріалів справи між сторонами не досягнуто згоди щодо місяця проживання їх неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Діти сторін проживають разом з батьком, позивачем по справі ОСОБА_1 у його власному будинку по АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою Королівської селищної ради від 26.07.2023 року за № 1072.

Відповідачка проживає окремо по АДРЕСА_2 .

Фактично сини сторін перебувають на повному майновому утриманню позивача, який турбується про їх духовний та фізичний стан.

Згідно висновку органу опіки та піклування Королівської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Королівської селищної ради від 19.10.2023 № 119, орган опіки та піклування рекомендує визначити місця проживання дітей сторін разом з батьком ОСОБА_1 .

Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судом встановлено, що позивач має постійне місце проживання, утримує синів матеріально, аморальний спосіб життя не веде.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Надаючи оцінку доводам сторін, щодо забезпечення ними відповідних умов для життя, виховання, навчання, розвитку дітей суд виходить з того, що письмовими доказами які було надано сторонами і досліджено судом підтверджується, що за адресою проживання батька дітей - ОСОБА_1 у с. Сасово, об`єктивно існують і створено належні умови для неповнолітніх дітей, що підтверджено висновком органу опіки та піклування .

Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дітей, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дітей, їх прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме батько має можливість створити належні умови для повноцінного виховання та розвитку дітей, дбає про них в належний спосіб.

Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, належні умови проживання за місцем проживання батька, що сприяють розвитку і належному вихованню дітей сторін, суд вважає доцільним визначити місце проживання дітей сторін - синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_1 , що повністю відповідає інтересам дітей.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст.110, 112, 113, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити.

Шлюб, укладений 24 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Виконкомі Сасівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області за актовим записом №18 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити шлюбне прізвище - " ОСОБА_2 ".

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на самостійному утриманні та вихованні батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.12.2023.

ГоловуючийТ. Ю. Левко