Номер провадження: 22-ц/813/6411/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року в цивільній справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки.

Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :54:006:0240, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0751 га (в.м., а.с. 28-29).

04 грудня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси вирішено заяву заступника прокурора Одеської області задовольнити та накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :54:006:0240, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0751 га (в.м., а.с. 36).

24 березня 2023 року через Приморський районний суд м. Одеси ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначає, що він є законним чоловіком ОСОБА_2 та з моменту укладення договору дарування спірної земельної ділянки апелянт здійснював значні затрати на утримання, управління цим майном та догляду за ним. Більш того, апелянт вказує на те, що між ним та дружиною ОСОБА_2 відсутній спір щодо режиму сумісної власності подружжя на земельну ділянку з кадастровим номером :54:006:0240, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0751 га, тому той факт, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя визнається ОСОБА_2 - дружиною апелянта. Крім того, апелянт зазначає, що ним пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали про забезпечення позову із причин, які від нього не залежали, оскільки він не був проінформований про розгляд справи, він не отримував ані судових повісток, ані будь-яких інших документів, які б дали змогу йому бути повідомленим про подання клопотання про забезпечення позову, про його розгляд та постановлення оскаржуваної ухвали. Апелянт повідомляє, що 13 березня 2023 року засобами поштового зв`язку він направив до Приморського районного суду м. Одеси заяву про видачу копії оскаржуваної ухвали, яку отримав 21 березня 2023 року. Тому, апелянт просить визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року, звільнити від сплати судового збору, скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (в.м., а.с. 150-155).

08 серпня 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якій Одеська обласна прокуратура зазначила, що право приватної власності на земельну ділянку набуто ОСОБА_2 на підставі договору дарування, та в контексті положень Сімейного кодексу України свідчить про те, що земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, а отже накладення на вказане майно арешту жодним чином не порушує майнових прав апелянта чоловіка відповідачки. При цьому, позивач зауважив, що факт приналежності спірної земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 не підтверджено належними та допустимими доказами, що, на думку позивача, також свідчить про відсутність порушеного права апелянта ухвалою суду про забезпечення позову. Також, позивач вважає, що оскільки земельна ділянка вибула з комунальної власності на підставі рішення суду, яке було скасоване, та з урахуванням того, що спірну земельну ділянку неодноразово відчужено, то невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості задоволення позовних вимог та поновлення інтересів територіальної громади м. Одеси. Тому, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (в.м. а.с. 235-236а).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні 09 листопада 2023 року представник Одеської обласної прокуратури просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату,час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали. З матеріалів справи вбачається, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, що відправлялися на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , були повернуті до Одеського апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (в.м. а.с. 245-248 зворот).

Згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами, а тому задовольнив заяву (в.м. а.с. 36).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За обставинами даної справи заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року по справі № 2-2590/07 за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0751 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов`язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі (в.м. а.с. 9-12).

На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, розташовану по АДРЕСА_1 .

16 квітня 2008 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначене судове рішення від 03 вересня 2007 року скасоване, справу направлено на новий судовий розгляд та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Разом з тим, на підставі договору дарування спірну земельну ділянку відчужено на користь ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в.м. а.с. 32).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову прокурор вказував на те, предметом спору є нерухоме майно, яке підлягає витребуванню на користь держави, та може бути відчужене на користь третіх осіб, що ускладнить виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог. Тому просив задовольнити заяву та накласти арешт на спірну земельну ділянку (в.м. а.с. 28-29).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Крім того, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Як вже зазначалося вище, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що є чоловіком відповідачки ОСОБА_2 та з моменту укладення нею договору дарування земельної ділянки він здійснював значні затрати на утримання, управління цим майном та догляду за ним, більше того між ним та дружиною відсутній спір щодо режиму сумісної власності подружжя на земельну ділянку. Тому, апелянт вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали були порушені як норми процесуального права, так і права ОСОБА_1 , як законного власника спірної земельної ділянки (в.м. а.с. 206).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України).

За ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження належності на праві спільної сумісної власності подружжя спірної земельної ділянки апелянт надав лише копію свідоцтва про шлюб, укладеного між ним та позивачкою (в.м. а.с. 208). Посилання апелянта на здійснення значних затрат на утримання спірної земельної ділянки в матеріалах справи не знайшли свого підтвердження, проте правового значення для забезпечення позову не має. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що оскільки спір по суті не вирішено, предметом спору є майно, щодо якого заявлені вимоги щодо віндикації, а відповідач є титульним власником та має правоустановчі документи, тобто може здійснити відчуження спірного майна, то невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву про забезпечення позову.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного,керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 30 листопада 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк